Table of Contents

Start

Anarchistická revue Existence

Obsah

Editorial

English summary

Inkluzivní jazyk

Kvartál

Když těla bojují za svá práva

Good Night Noční vlci

Decolonize Sibiř

Fotbal, jak má být

Naše těla nejsou poškozená!

Za Prajd bez kapitalismu

Piknik na soutoku

Mezinárodní den žen v ulicích

Olomouc

Praha

Plzeň

Oslava svobodné práce a anarchie

Pofel

Pochod

Párty

Bukfér 2024

Warmup

Žižkostel

Sobotní program

Nedělní program

Závěrem

Hej, kotě, jsi snad LNG terminál? Že bych tě zablokovala

Téma Existence: Anarchistická pedagogika

Co je vzdělávání?

Je škola osvobozením?

Je škola pokrokem?

Je škola o rovnosti?

Je vůbec škola zapotřebí?

Kudy se vydat?

Jak se vzdělávat tady a teď?

Anarchisté o vzdělávání

Godwin, Stirner, Proudhon

Bakunin

Kropotkin

Libertariánství

Závěrem

Obrození školy

Filozofie anarchistického vzdělávání

Lidská přirozenost

Anarchistické hodnoty

Anarchistická výchova

Úkol anarchistické pedagogiky

Svobodné vzdělávací projekty

Pařížská komuna

Escuela Moderna

Ferrerova škola

Work People’s College

Walden Center

Autonomní komunitní univerzita v Oaxace

Fialový bodlák

Škola Ataxie

Vzdělávání během sociální revoluce

Anarchismus a Španělsko

Anarchistická pedagogika

Sociální revoluce

Vzdělávací programy

Vzdělávání dětí

Jaký by mohl život být

Inspirace Freirem

Pryč se školou!

Colin Ward o vzdělávání

Revoluce je pedagogická

Proč řešit vnitřní organizaci?

Vstříc reflexivnímu myšlení

Společné objevování

Nekrology a vzpomínky

Cvetana Džermanová

Alain Pecunia

Alexandre „Leco“ Sant’Ana

Thodoras Meriziotis

Julien Terzics

Roman Legar, Ruslan Tereščenko, Alexandr Pustovitov

James C. Scott

Vladislav Jurčenko

Co se můžeme naučit od Colina Warda?

Anarchismus jako teorie organizace

Reforma, nebo revoluce?

Anarchismus jeho doby

Jak jsme poprvé nakopali náckům prdel

Nebezpečné město

Významné výročí

Představa demokratických a ekologických měst

Demokratické instituce

Postkapitalistické komunální ekonomiky

Zemědělství

Energie

Demokratický a ekologický městský design

Demokratické veřejné prostory

Směrem ke strategii zdola

Závěrem

Promluvme si o skutečných řešeních

Klimatický redukcionismus

Předvídatelné selhání

Co tedy budeme dělat?

Začněme

Tragikomédia pod Tatrami

Anarchistická federace

Knižní novinky Nakladatelství AF

Zpráva z Okraje

Jarní motivace

Navždy mají místo v našich srdcích!

Pátek s AF ve Variaci

Návrat na Ladronku

A3

Březen 2024

Světlo proti tmě

Duben 2024

Dokud nebude práce svobodná

Květen 2024

Když na lidech nezáleží

Červen 2024

Pocta asociálovi

Červenec 2024

Hrdé léto

Srpen 2024

Čekání na rozbušku

Recenze

Bití do zvětralého zdiva

Buvolí road movie

Když jde o zisk, musí pravda stranou

V propasti

Stromy si poradí samy

Když se řekne anarchie

Škoda rány, která padne vedle

Stát: smrt svobodné organizace

OUT!

Kapitalismus proti ženám

O stávkách ve Spojeném království

Anarchistická revue Existence

Existence je anarchistickou tiskovinou, která vycházela nejprve v letech 1998–2002 a znovuobnovena byla počátkem roku 2010. Vydává ji Anarchistická federace (AF, dříve ČSAF) zpravidla dvakrát do roka s rozsahem 60 stran a více. Proč tištěné médium v době internetu? Každý prostě nemá rád čtení delších textů z monitoru a navíc tištěný text nemizí tak rychle jako ten virtuální. I tak je ale každé číslo hned po vydání volně ke stažení na webu federace. Existence má za cíl přinášet informace o dění v rámci domácího antiautoritářského hnutí, zprostředkovávat teoretické texty, ale i praktickou inspiraci. Každé číslo je z nemalé části věnováno jednomu hlavnímu tématu, na které se snažíme mimo jiné nahlédnout z anarchistické perspektivy. Tento časopis je určen zejména do řad antiautoritářského hnutí, ale rádi bychom oslovili*y či něčím zaujali*y i ty, kteřé*í s anarchistickými myšlenkami přišli*y do styku jen okrajově.

2 / 2024

v pořadí 59. číslo

vydává Anarchistická federace (AF)

afed@afed.cz

www.afed.cz

nakladatelstvi.afed.cz

doporučený příspěvek na pokrytí nákladů: 80 Kč

Distribuční místa

Kde můžete Existenci (popř. další publikace Nakladatelství AF) přímo pořídit či objednat:

Kamenné obchody:

• Trhlina (Jaromírova 9, Praha-Nusle; trhlina.org)

• Roleta2 (Radhošťská 2016/11, Praha 3; roleta39.cz),

• Rekomando (Trojanova 9, Praha 2; rekomando.eu),

• ALERtattoo (Zámecká 22, Pardubice),

• Antikvariát Černý pes (Sedláčkova 20, Plzeň),

• Tři ocásci (kpt. Jaroše 18, Brno; triocasci.cz),

• Klub Lúč (Kniežaťa Pribinu 197/3, Trenčín; klubluc.sk),

• Infoshop Malatesta (bývalý cukrovar, Šurany; zdola.org/infoshop-malatesta).

On-line distribuce:

• https://www.roleta39.cz/eshop.

Pro zájemce ze Slovenska

doporučujeme objednávat na:

• Salto Mortale (sust@riseup.net).

Uzávěrka čísla: 31. srpna 2024

Autor obálky: David Böhm

Obsah

AKTIVITY HNUTÍ

Kvartál

Mezinárodní den žen v ulicích / Oslava svobodné práce a anarchie / Bukfér 2024 / …

TÉMA

Anarchistická pedagogika

A. Strelcov: Anarchisté o vzdělávání

F. Ferrer: Obrození školy

Filozofie anarchistického vzdělávání

Svobodné vzdělávací projekty

Vzdělávání během sociální revoluce

Inspirace Freirem

Pryč se školou!

V. Tomek: Colin Ward o vzdělávání

antro: Revoluce je pedagogická

OSOBNOSTI

Nekrology a vzpomínky

W. Price: Co se můžeme naučit od Colina Warda?

HISTORIE

S. Rubeš: Jak jsme poprvé nakopali náckům prdel

PRÁVO NA MĚSTO

Y. Tarinski: Představa demokratických a ekologických měst

KLIMATICKÉ HNUTÍ

P. Gelderloos: Promluvme si o skutečných řešeních

ROZHOVOR

Tragikomédia pod Tatrami

ANARCHISTICKÁ FEDERACE

Knižní novinky Nakladatelství AF / Jarní motivace / …

A3

Světlo proti tmě / Dokud nebude práce svobodná / Když na lidech nezáleží / Pocta asociálovi / Hrdé léto / Čekání na rozbušku

RECENZE

Bití do zvětralého zdiva / Buvolí road movie / …

Editorial

Toto podzimní číslo anarchistické revue Existence jsme věnovalx poněkud opomíjenému tématu anarchistické pedagogiky. Po dvaceti letech se tímto opět pokoušíme rozproudit diskusi o vztahu anarchismu a vzdělávání. A tak jsme se na otázku vzdělávání rozhodlx podívat, jak se říká, od podlahy.

V první řadě tedy pozornost zaměřujeme na filozofickou perspektivu anarchistického pohledu na vzdělávání a pedagogiku obecně. Běžně chápané pojmy vzdělávání a školy konfrontujeme charakteristickou optikou zpochybňování autoritářských principů. Ptáme se, čemu ve skutečnosti slouží institucionalizované školství řízené státem a jaký je jeho „skrytý učební plán“. Odhalujeme falešné mýty, které se kolem zavedeného školského systému tradují, jako jsou údajný sociální pokrok, rovné příležitosti a jeho emancipační potenciál. Nezačínáme tedy dotazem, jak udělat takový systém lepší, ale klademe si fundamentální otázku, zda je škola, jak ji známe, vůbec zapotřebí.

Ve snaze načrtnout obrysy anarchistické pedagogiky se soustřeďujeme na problematiku lidské přirozenosti, téma propojujeme se základními anarchistickými principy svobody, rovnosti, bratrství, solidarity a samosprávy. Na základě toho potom hledáme základní pilíře anarchistické pedagogiky a nástroje, které by jí mohly být nápomocny. Nesnažíme se však dávat jasné odpovědi, klademe spíš otázky a diskusí o tématu se sami učíme. To vychází z našeho přesvědčení, že anarchismus je dynamický myšlenkový směr, který nelze (pokud chceme, aby zůstal životaschopný) spoutat jednou provždy danými předpisy a dogmaty.

Zároveň vyhledáváme praktické inspirace, tedy (nejen) anarchistické experimenty v oblasti vzdělávání, a to jak v minulosti, tak v současnosti. Předkládáme řadu příkladů s vědomím toho, že jde jen o malou ukázku. Zkušenosti, které z nich vyplývají, jsou nám v našem přemýšlení stejnou oporou jako teorie.

Když mluvíme o teorii, obrátilx jsme se mimo jiné k těm nejznámějším anarchistickým myslitelům, kteří se otázce vzdělávání více či méně věnovali: k Williamu Godwinovi, Pierru-Josephu Proudhonovi, Michailu Bakuninovi, Petru Kropotkinovi, Franciscu Ferrerovi, Paulu Goodmanovi či Colinu Wardovi. Na stránkách Existence představujeme knihy, které nám přišly při naší diskusi o vzdělávání velmi podnětné: Anarchismus a vzdělávání. Filozofická perspektiva od Judith Suissy, Mujeres Libres – Svobodné ženy od Marthy A. Ackelsberg, Pedagogika utlačovaných od Paula Freireho a Odškolnění společnosti od Ivana Illiche. Těmito pracemi jsme se nechalx inspirovat a pobavilx se také o pedagogických výzvách v rámci našeho hnutí.

Vedle hlavního tématu přináší naše revue další zajímavé čtení. Zavzpomínáme například na to, jak před dvaatřiceti lety anarchistvo v Praze poprvé během demonstrace proti fašismu namlátilo útočícím nazi skinheadům a získalo tak pocit kolektivní síly a poznatek, že to jde, ubránit se neonacistickému násilí. V rubrice „Právo na město“ uvede Yavor Tarinski svou představu demokratických a ekologických měst, přičemž se mimo jiné opře o myšlenky Murraye Bookchina. Peter Gelderloos, jehož knihu Anarchie funguje vydalo před několika lety Nakladatelství AF, se zamýšlí nad skutečnými řešeními v otázce klimatické krize a (nejen) o politickém vývoji na Slovensku jsme si popovídali se stand-up komikem a sociologem Matejem Makovickým. No a také si připomeneme sté výročí narození britského anarchisty Colina Warda, a to kritickým zhodnocením jeho přínosu z pera Wayna Price.

Jak už se stalo v řadě předchozích čísel zvykem, seznamujeme v rubrice nekrologů s anarchistkami a anarchisty, které*ří nás v poslední době opustilx, konkrétně to jsou Cvetana Džermanová, Alain Pecunia, Alexandre Sant’Ana, Thodoras Meriziotis, Julien Terzics, Alexandr Pustovitov, James C. Scott a v neposlední řadě ti, kteří se rozhodli bojovat se zbraní v ruce proti ruské imperiální invazi na Ukrajinu: Roman Legar, Ruslan Tereščenko a Vladislav Jurčenko.

Texty nástěnných novin A3 otvírají aktuální témata uplynulého půlroku, věnují se tedy klerofašismu, námezdní práci, asociální vládě a neschopným odborům, návštěvě argentinského prezidenta Javiera Mileiho v Praze, duhovému kapitalismu a rasovým nepokojům. Jako vždy mapujeme stěžejní aktivity domácího antiautoritářského hnutí, včetně blokády Pochodu pro život, Anarchistického prvního máje, pražského Anarchistického festivalu knihy či Mezinárodního dne žen. V samostatné rubrice pak Anarchistická federace seznamuje se některými svými aktivitami a knižními novinkami Nakladatelství AF. Poslední stránky jsou tradičně vyhrazeny recenzím, tentokrát publikací Nečekáme nic od reforem, Dlouhé ucho, Továrna na lži: výroba klimatických dezinformací, Pod jednou střechou, Než stromům dojde dech, Když se řekne anarchie, My Life Antifa, Historická úloha státu, Záblesk naděje uprostřed úsporných opatření a sociální regrese?, OUT! a Jak kapitalismus upálil ženám práva.

Přejeme inspirativní čtení.

English summary

The autumn issue of Existence magazine was dedicated to the topic of anarchist pedagogy. After 20 years, we are once again trying to stir up a discussion about the relationship between anarchism and education. We consider this topic to be somewhat neglected, so we decided to look at it from the ground up.

First of all, therefore, we discuss its philosophical perspective: we confront the topic of education with the anarchist view of human nature, apply basic anarchist principles to it, and wonder how the classics of anarchist theory approached it. We expose the purpose of institutionalised state-run education and the false myths surrounding it, such as its supposed progress, equal opportunities and emancipatory potential. We do not begin by asking how to make the school system better, but ask the fundamental question of whether school as we know it is even necessary.

This leads us to an anarchist perspective – we look for the fundamental pillars of an anarchist pedagogy and the tools that might assist it. We are not trying to give clear answers, rather we are asking questions and learning by discussing the topic ourselves. At the same time, we seek practical inspiration from (not only) anarchist experiments in education, both past and present. These experiences support our thinking as much as theory. When we talk about theory, we turn to those who have more or less addressed the question of education: to Godwin, Proudhon, Bakunin, Kropotkin, Ferrer, Goodman and Ward. In the pages of Existence we present books that we found stimulating in our discussion of education: Anarchism and Education: a Philosophical Perspective by Judith Suissa, Free Women of Spain by Martha A. Ackelsberg, Pedagogy of the Oppressed by Paulo Freire and Deschooling Society by Ivan Illich. We were also inspired by these works and had fun discussing the pedagogical challenges within our movement.

In addition to the main theme, the magazine provides other interesting reading. We recall how 32 years ago in Prague, anarchists first beat up nazi-skinheads during a demonstration against fascism. Yavor Tarinski introduces his idea of democratic and ecological cities. With Peter Gelderloos we will reflect on real solutions to the climate crisis. For the 100th birthday of anarchist Colin Ward’s we bring a critical article by Wayne Price.

In the obituaries section, we introduce anarchists who have recently left us, including Tsvetana Djermanova, Alain Pecunia, Alexandre Sant’Ana, Thodoras Meriziotis, Julien Terzics, Roman Legar, Ruslan Tereshchenko, Alexander Pustovitov, James C. Scott and Vladislav Yurchenko. The texts of the A3 wall newspapers raise themes of clerofascism, wage labor, anti-social government and incompetent unions, Javier Milei’s visit to Prague, rainbow capitalism and race riots. We lay out activities of the domestic anti-authoritarian movement, including the May Day demonstration and the anarchist bookfair. The Anarchist Federation introduces its activities and concludes this issue, as always, with reviews – this time focused on 11 publications.

Inkluzivní jazyk

Po diskusích v rámci Anarchistické federace jsme se rozhodli*y pro užívání tzv. inkluzivního jazyka, jelikož si uvědomujeme, že dosavadní podoba češtiny odráží opresivní patriarchální a cis/hetero normalizaci. Cílem je dát jasně najevo, že počítáme se všemi lidmi bez ohledu na jejich gender a orientaci, a snažit se vytvářet prostředí, v němž se bude moci každý*á cítit důstojně a bezpečně. Inkluzivním jazykem nemáme na mysli přesně daná pravidla. Naopak jím otvíráme prostor pro experimentování. Respektujeme autorský přístup a snažíme se podoby inkluzivního jazyka přizpůsobit cílovým skupinám, pro něž jsou texty určeny. Jazyk, kterým mluvíme a píšeme, je zároveň jazykem, kterým myslíme a sníme. Pokud tedy sníme o individuální a společenské emancipaci, nepůjde to plně bez jazyka, který bude všem zaručovat důstojnost a respekt. Věříme, že tato snaha bude vřele přijata.

Kvartál

Přehled některých veřejných aktivit širšího antiautoritářského hnutí za období od uzávěrky předešlého čísla Existence. Ne všechny akce jsme navštívili*y, některé reporty jsou proto zprostředkované podle informací uvedených na webech antiautoritářských skupin a projektů. Označení Kvartál mělo svou relevanci, když Existence vycházela jako čtvrtletník, zvyk je ale železná košile, a tak jsme ho zachovaly*i.

Když těla bojují za svá práva

„Stop klerofašismu“, „No pasarán!“, „Moje tělo – moje volba“, Lidská práva > vaše víra“, „Dejte vaše pánbohy pryč od mojí dělohy“, „Poslušná? Ne!“, „Vzduch se čistí, již fašisti nebudou nám poroučet“, „To my jsme pro život (žen, dětí, kvír lidí, pracujících, menšin…)“, „Protect choice“, „Klerofašisty v ČR nechceme!“, „Kvír revoluci“, „Pro-life movement kills women“, „Savita Halappanavar (+31), Izabela Sajbor (+30), Olga Reyes (+22), Manuela (+33), Mildred (+15), Dorota Lalik (+33), Yeniifer Alvarez Estrada Glick (+29)“, „Kvír se blíží“, „Klerofašismus je peklo“, „FCK HPŽ“, „,Zákaz potratů je jen 10 % toho, co chceme.‘ R. Ucháč, předseda HPŽ“, „Také kvír chtějí mír“, „To my jsme tu opravdu pro život“, „Thank goddess for Ciocia Czesia“, „Nejlepší je prostě vlastní volba“, „Je to moje vagína, ne tvoje množírna“, „Manipulujete, ubližujete“, „Dostupné potraty všem“, „Každá děloha se obejde bez boha“, „Nepomáháte, ubližujete“, „Vaše děti budou jako my“, „Lásku, mír a bezpečí“, „We won’t go back“, „Potraty musí zůstat legální a bezpečné“, „Ať žije volba“, „Klerofašistům nevěřte“, „Duka smrdí“ – to jsou některé z nápisů na cedulích, které se objevily na protestu proti tradičnímu pochodu klerofašistů Prahou. Doplňovaly je transparenty s hesly jako „Potrat je zdravotní péče“, „50 tisíc žen ročně zemře v zemích, kde jsou potraty nelegální“, „Špína, hnus – klerofašismus“, „Od Lipska po Prahu proti patriarchátu“, „Praha je a bude feministická. Proti klerofašismu“ či ten ústřední, největší: „Vlast, plotna, rodina – to je ale kravina“.

Slogany jasně vypovídají o poselství blokády Pochodu pro život, kterou na sobotu 6. dubna svolala Anarchistická federace (AF) ve spolupráci s kolektivy Dekonstrukce, Jezevky, K115, Plusko+ a Za slobodné maternice. Chtělx jsme dát jasně najevo, že se budeme aktivně bránit pokusům zasahovat do práva rozhodovat o našich tělech, které se asi nejzřetelněji projektují v bigotním požadavku na zákaz interrupcí. Chtělx jsme ukázat, že když klerofašisté vyjdou s tímto svým požadavkem do ulic, narazí. A to se také povedlo.

Pochod pro život se navenek snaží budit přívětivý dojem. Jak jsme ale již předeslalx v pozvánce na blokádu: Pod touhle šarádou se skrývají fundamentalistické názory a plíživá snaha o manipulaci celé společnosti. Organizující Hnutí pro život je na české poměry extrémně aktivní lobbistická skupina. Ačkoli se relativně často dostává do médií, většina jejich činnosti je velmi tichá – obchází se svojí agendou v parlamentu a skrz sympatizanty ve stranách od ANO přes ODS po KDU-ČSL získávají spojence pro zdánlivě neutrální prorodinnou politiku, jejímž jasným cílem je ale tuhý středověk. Ten předseda Hnutí, Radim Ucháč, před pár lety shrnul: „zákaz potratů (…) je jen deset procent z toho, co chceme“.

Navíc se krátce po jejich zablokovaném pochodu provalilo Ucháčovo angažmá v ultrakonzervativní síti Agenda Europe, kde představil svůj plán na vytvoření seznamu žen, které chtějí podstoupit interrupci. „Toto řešení bude respektovat svobodu volby, ale zároveň oddělí špatné ženy od ostatních. Malý počet zapsaný v registru a pohrdání společností se stanou argumentem pro úplný zákaz potratů,“ předpokládá Ucháč.

Jenže „špatné ženy“, za něž se bez ohledu na pohlaví tímto prohlašujeme, se Ucháčovi postavilx do cesty – doslovně. Pojďme se krátce podívat, jak to probíhalo.

Začněme u příprav. Jelikož ty je třeba nepodcenit. V rámci Anarchistické federace jsme jako takovou pozvánku a vysvětlení svého postoje vydali tematické číslo nástěnných novin A3, kde mimo jiné stálo: „Pochod pro život je zcela jednoznačně každoroční demonstrací zpátečnictví a tmářství, voláním po jakémsi návratu do věku všeobjímající moci náboženských dogmat, snahou legitimizovat xenofobii, diskriminaci a nepřátelský postoj vůči jinakosti.“ V praktické rovině jsme pak vydalx stručný návod k úspěšnému zapojení se do blokády, kde bylx účastnice*íci vyzvánx, ať si zvolí míru svého zapojení vzhledem k možným represivním dopadům. V pátek 29. března proběhl workshop malování bannerů. A večer před blokádou se na pražské Štvanici konalo veřejné akční plénum. Přípravy tedy neprobíhaly za zavřenými dveřmi, ale byly maximálně otevřené participaci. Navíc účastnice*íci nechalx projevit svou kreativitu množstvím již výše uvedených sloganů, které se na akci objevily.

V den blokády se o půl druhé odpoledne začalx scházet „špatné ženy“ na Malostranském náměstí. Slunečné a na danou roční dobu extrémně teplé počasí se podílelo na skvělé atmosféře, kterou nenarušili ani všude šmejdící policajti, ani trhy, které se zrovna konaly na náměstí. Znamenalo to sice, že na stovky hlav rozrůstající se dav byl v poněkud stísněnějších podmínkách, než se počítalo, ale nic to neubíralo na jeho akčním naladění. Netrvalo dlouho a slova se ujalo řečnictvo zastupující Koalici týdne pro reprodukční spravedlnost, organizaci Ciocia Czesia, Mater Nostra, vystoupil Pražský revoluční sbor a vedle proslovu Za slobodné maternice zazněl společný projev koalice antifašistických, feministických a kvír kolektivů, kterou tvořila také AF. V něm bylo mj. řečeno: „Když se stavíme proti lžím, manipulaci a vyvolávání strachu, klerikálové nám podsouvají, že chceme co nejvíc interrupcí. Není to pravda. Chceme možnost, aby se každá osoba mohla skutečně svobodně rozhodnout a – ať už bude tahle často nesnadná volba jakákoli – aby ji společnost nešikanovala nebo skrze zákazy netlačila do často životu nebezpečných podomních interrupcí.“

Po proslovech jsme se po „malých“ skupinkách čítajících kolem 100 lidí vydalx na most Legií, odkud bylo již svěšené lezectvo s lanem, které přehradilo cestu přes most. Policie mezitím vytvořila za pomoci antonů vozovou hradbu mezi pochodem, který mířil na Újezd, a blokádou na mostě.

Pochod pro život byl asi nejmenší za ta léta, co ho klerofašisti v Praze pořádají, a to i navzdory dovozu účastnictva z výsep klerikálů, erárním bagetám a vskutku nemalému rozpočtu, který měli na akci vyčleněný. Účastnili se i někteří politici a církevní papaláši. Církevní sekuriťáci rozdávali svaté obrázky či co, v reflexních vestách se sem tam přesouvaly desítky pořadatelů, aniž by to bylo nějak účelné. Po jejich cestě na Újezd proběhlo i pár menších narušení jejich pochodu s houkadly (ano, jde o onu vskutku účinnou zbraň, kterou doporučovalo jako prevenci před nechtěným otěhotněním Hnutí pro život ukrajinským ženám znásilňovaným ruskými vojáky). Další intervencí byla snaha několika aktivistek infiltrovat pochod s pikety apelujícími na ochranu životů už narozených palestinských dětí. Na životech těchto dětí ale podle křesťanských fundamentalistů z nějakého důvodu nezáleží, takže ulovené pikety, které tvrdily, že na nich také záleží, byly s náboženským odhodláním ničeny, což bylo doprovázeno agresí vůči jejich nositelkám.

Zatímco si fízlové doprovázející pochod mysleli, že tato dílčí narušení už značí chystanou blokádu, ti na mostě byli značně zmatení z příchozích protidemonstrantů*ek. Nevěděli moc co a jak, a tak na nás buď prostě jen čuměli, nebo pobíhali dobrých 15 minut sem a tam. To už se ozývalo mohutné skandování hesel jako „Ženská práva – lidská práva“, „Fašisti neprojdou“, „Děte domů“ či „Máme celej víkend“. Aby toho zmatku neměli dost, před mostem si nevěděli rady s dalšími protestujícími. Po dvaceti minutách se přiblížilo policejní auto a byla nám tlumočena výzva k opuštění mostu, kterou lidé úspěšně přeřvávalx, aby nebyla slyšet. Následně se přiřítila skupinka asi 15 těžkooděnců, někteří se samopaly. I ti ale civěli značně zmateně, zatímco lidé jejich směrem křičelx: „Kdo fašisty kryje? Je to policie!“

Z druhé strany se na most snažilx dostat další blokující včetně symbolické blokády, kterou policie původně nechtěla pustit. To nakonec ale udělala, což je celkem pofidérní, vzhledem k událostem, které následovaly, když nás policie na mostě úspěšně zaketlovala. Tzn. zablokovala blokádu a nikoho nikam nepustila. Asi dvě hodiny nás tedy dusili na mostě, včetně turistů, rodičů s dětmi a také s lidmi, kteří odešlx na první výzvu. Půl hodiny k tomu uniformovaní blokádníci blokády nebyli schopni nic sdělit a vše rámcovali jakýmsi vágním „podezřením na protiprávní jednání“. Přítomní, většinou z liberálního spektra, si stěžovali, že nemají vodu. Dost lidí v ketlu bylo vyčerpaných, někomu bylo zle, ale lidé se dělilx o to málo vody, co mělx, pouštěla se hudba a nálada byla přes to všechno vlastně dost dobrá. Po téhle šlamastice policie nutila cca 500 lidí se legitimovat, a nechat se natáčet, na což neměla nárok. Pro mnoho lidí to byla první zkušenost s přímou akcí a také s často nesmyslným, ponižujícím a protiprávním jednáním policie. Ač to může být v danou chvíli nepříjemné, právě takovýto náraz na to, jak vypadá ve skutečnosti ona proklamovaná „demokracie“, bývá pro mnohé normativní v dalším antagonistickém vztahu k represivním složkám a režimu, který reprezentují. Obdobně normativní, avšak v pozitivním směru, je solidarita, které se propuštěným dostalo od těch, kteří vyklouzlx nebo se neúčastnilx a s pitím a čokoládou vítalx čerstvě perlustrované.

Policejní zmatenost toho dne dobře ilustrovala „aféra s hasiči“, kterou se nepřátelé feminismu snažili později neúspěšně nafouknout do obřích rozměrů. V době, kdy byl most už delší dobu zablokovaný a na místě byli fízlové, kteří měli další složky IZS informovat, aby je dispečink nenaváděl na neprůjezdné místo, toto policie neučinila. Ať most objedou, hasičům sdělila až přímo na místě. Přes veškerou snahu o dodatečnou hysterii k žádným škodám nikde nedošlo.

Během blokády nedávalo HPŽ svým účastníkům dobrých 40 minut žádné informace, jen se snažilo zabavit hrou děti. Ani změnu trasy s účastníky pořadatelé nijak nekomunikovali. Když se trasa natáhla, účastníci pochodu postupně působili zčásti unaveně a uvařeně. To se projevilo i v jeho cíli, v horní části Václavského náměstí, kde to poměrně rychle ukončili a bylo vidět, že toho mají dost. Mimo jiné proto, že ani tady neměli od svých odpůrců*kyň klid. Desítky lidí zde na ně čekaly s transparentem „Ani metr patriarchátu“, anarchofeministickou vlajkou a různými pikety, a rozhodně nemínily zůstat tiší a klerofašistickou parádu hlukem nenarušovat.

No, i my jsme toužilx si po celém tom náročném dni odpočinout. K tomuto účelu se konala v Letohradské afterparty, na níž vystoupilx Gondor Flames Label, Maggi Gang, Duck a Mary C.

Naší protiakce se účastnilo na 500 lidí, kterým se podařilo dosáhnout jejího cíle, to znamená zablokovat pochod křesťanských fundamentalistů s jejich protiženskou a kvírfobní agendou. Z jejich hlavní propagandistické události roku zbylo jen pár set ultrakonzervativců, kteří měli velký problém projít městem. Pokud se o to příští rok pokusí zas, my tam budeme, protože „Praha je a bude feministická“! (AF-Praha)

Good Night Noční vlci

Kolem výročí konce druhé světové války k pomníku sovětských padlých na Olšanských hřbitovech v Praze vyrazili putinovští motorkáři z „Nočních vlků“. V zásadě tedy nic nového: dělají to každoročně a jejich šaškárny v Česku nikdy nebyly příležitostí k velkým divočinám – obvykle se kromě Putinových bikerů sešlo pár bolševiků a sociálfašistů typu Foldyny, na které pořvával podobně nevelký hlouček pražských liberálů.

Letos nám to ale nějak nedalo. Ruská invaze na Ukrajinu trvá přes dva roky, její vinou zemřelo bezpočet lidí včetně ukrajinských a mezinárodních anarchistů, pokračuje ostřelování civilní infrastruktury a další teror. A těžko si představit větší urážku padlých v boji proti nacismu než právě jejich pokrytecké „uctění“ posluhovači kremelského diktátora. Narychlo jsme se tedy svolali přes sociální sítě, že si půjdeme na vlčky trochu zařvat.

Tušili jsme předem, že půjde o malou a přinejmenším rozpačitou záležitost. Spolek Kaputin zaštiťující shromáždění, ke kterému jsme se z nedostatku alternativ rozhodli přivařit, je dlouhodobě spojený s až bolestivě trapnými bannery a ztělesňuje tak asi všechny předsudky vůči pravicovým liberálům. To se opět potvrdilo. Bylo dost bizarní vidět například někoho neironicky mávat vlajkou USA zrovna v době, kdy tamější militarizovaní fízlové brutálně zasahují proti propalestinským studentům na kampusech. Svolavatelé ofiko akce ale nebyli ti, s kým jsme se přišli hrotit, takže došlo jen na občasné obracení očí v sloup.

Z anarchistických a antifašistických kruhů se nás navzdory pitomé hodině uprostřed pracovního dne sešlo asi patnáct, tudíž jsme tvořili takřka půlku celé akce. Naši „sekci“ zdobil transparent „Impérium padne, solidarita zvítězí“ a pár vlajek od anarchoqueer po GNWP.

V podstatě jsme jen zevlovali na chodníku, zatímco krápalo, někteří lehce nervózně koukali na hodinky, kdy už budou muset zpátky do práce/školy, a párkrát počastovali fakáči přijíždějící motorkáře a další kolaboranty. Těch bylo taky sotva pár desítek – nebýt jejich rádobydrsných kostýmů à la BDSM Mad Max a otevřeného putinovství, šlo by prostě o houf blbečků, co by nikdy nikoho nezajímali.

Jakýmsi vrcholem celé záležitosti byl průchod Nočních vlků a spol. na samotný hřbitov, kdy jsme si alespoň zaskandovali „alerta antifascista“. Vzhledem k oddělení obou stran policií se jinak nic dramatického nestalo. Část lidí ještě postávala s bannery okolo nebo diskutovala, část z nás skoro hned odešla: bylo jasné, že nic zásadního se nepřihodí. (-vc-)

Decolonize Sibiř

V dubnu jsme na stránkách afed.cz informovalx o novém projektu na podporu ukrajinských antiautoritářů*ek, který nese název Resistance Support Club (RSC). Cílem projektu je dle jeho vlastních slov „podpořit ochranu nejen antiautoritářského dobrovolnictva na frontě, ale i civilního obyvatelstva a zvířat žijících v ohrožených oblastech“.

Jednou z první veřejných akcí RSC se stala benefiční akce v brněnském prostoru Sibiř, která se pod příznačným pojmenováním „Decolonize Sibiř“ konala v pátek 3. května a rozhodně zaujala záběrem svého programu. Šlo o benefiční sbírku na systém radioelektronické ochrany proti nepřátelským dronům.

Akce začala kolem čtvrté odpolední benefičním kadeřnictvím na dvorku za doprovodu DJstev Konchi a Káně Myšilov. Nejedna hlavička se svěřila umění Laury F a Báry K aka Las Vegas Felakos. Na místě byl dostupný RSC merch. V podvečer se rozjel program také na hlavním pódiu. Zahájila ho prezentace o činnosti ukrajinských Kolektivů solidarity, po níž následovala hudební produkce v podání Separate_Isolated, Svazu, Bunkerera a svérázného dua Grünt.

Součástí akce byla také bohatá benefiční tombola, jejíž vylosování bylo poslední částí programu. Mezi výhrami se nacházely věci z RSC merche, knihy Nakladatelství AF, Neklidu a Utopia Libri, přispělo lokální vinařství Hrdina a dcera, a to několika láhvemi naturálních vín různých odrůd zpracovaných ve Velkých Bílovicích, či zahradnictví Kytka z parku poukazem na vázanou kytici udržitelně vypěstovaných květin ze zámeckém parku v Myslibořicích.

Během večera se podařilo vybrat 30 079 Kč. Takže společně s výtěžkem benefičního Artmarketu na FaVU VUT mohlo být poskytnuto neuvěřitelných 41 190 Kč na protidronovou obranu, konkrétně na protidronové zařízení Dandelion EW. Vybrané peníze byly předány Kolektivům solidarity, síti, která mimo jiné dodává vybavení konkrétním antiautoritářským bojovníkům*icím po celé linii styku a která je zárukou účelného, cíleného a transparentního nakládání s darovanými prostředky.

Společně s dalšími organizacemi, mezi něž patří i Anarchistická federace, se tak podařilo vybrat víc, než byl původní cíl sbírky (22 874 €) a zakoupilo se tak nikoli šest, ale sedm kusů Dandelion EW. Obratem bylo zveřejněno, na jaká místa a jakým bojovým skupinám všechny poputují.

RSC vzkazují: „Děkujeme za krásný večer všem kapelám a djs, kadeřnicím, Sibiři, Kolektivům solidarity, všem dárcům do tomboly, celému zapojenému týmu dobrovolnictva a samozřejmě všem, kdo přispěl.“ (-bj-)

Fotbal, jak má být

Fotbal proti rasismu je asi ten nejlepší fesťák, co si jde představit. Skvělý návštěvnictvo, kids-friendly, hezkej výběr hudby, ale taky spousta možností, kde si sednout na pokec… A co teprve to jídlo! A skvělý přednášky. Příště pojeď taky, však uvidíš sama*sám!

V sobotu se hrál fotbalovej turnaj, jakej člověk jinde neuvidí. Hrálo se na louce a pro zábavu, všichni na sebe byly*i ohleduplné*í (kromě jedný výjimky teda, ale co už), balón se zastavoval na trsech trávy… Prostě fotbal přesně tak, jak ho pámbu zamejšlel. Hrálo dvacet tři týmů, takže víc jak stovka lidí. Pohár na konci dostává tým s nejlepšími kostýmy, na vedlejším hřišti hrály*i pozdější vítězky*ové Staré odpadové kurvy (jako dresy byly odpadky, kusy plastu a fotky výkvětu naší politický elity) a $tadion $parta (hráčstvo bylo maskováno jako pažit a doslova leželo na trávě, jeden hráč byl ukazatel skóre a jeden byl Křetínský, nádhera).

My jsme to vzaly*i trochu nudně, šly*i jsme hrát fotbal. Půlka našeho týmu bylo kámošstvo z FK Kozmos, takže jsme hrály*i jako Růžovej Kozmos a zápasy jsme si velmi užily*i! Taky jsme vypadly*i ve skupině, ale who cares, žejo. Byly*i jsme první pod čarou, vyhrály*i jsme dva zápasy a zvládly*i jsme si vytvořit príma atmosféru, ve který byla radost běhat na sluníčku.

Nejlepší byl zápas s FK Gulášek z konťáku, soudružstvem z Food not Bombs kolektivů, se kterými se potkáváme i na Unionu. Guláškům jsme fandily*i, když byla chvíle (možná uslyšíš někdy divnej chorál o guláši, vítr vane odtud), a Gulášci zase nám. Dík! Derby dopadlo 2:2 a všechny čtyři góly jsme slavily*i společně. Tohle na lize neuvidíš!

Kozmonautka Míša a kozmonaut Ivan pak měly*i bezva přednášku o tom, jak FK Kozmos funguje a jaké problémy řeší – je to nádhernej klub a chodí na něj přes stovku lidí, jestli budeš v Bratislavě, musíš vidět Hrad a Kozmos!

Šlo by tu psát ještě tunu bezva zážitků, ale vono se to asi musí zažít. Za rok bude další možnost vyrazit! Díky za fantastickou organizaci! Přesně tohle si představujeme, když na zápasech občas zpíváme (melodie: Avanti Popolo):

Čí je kopaná? Je 

hráčů a hráček

a všech co kráčej

se svými kluby

po boku po výhrách

i po porážce

fotbal je pro nás

ne pro boháče!

A víkend byl fotbalovej až do konce, protože většina z nás v Praze akorát odhodila bágl a vyrazila na zápas mužstva FK Union Žižkov. Ale to už je jinej příběh. (Růžovej Union)

* * *

K barvitému reportu Růžového Unionu jen doplňme: 16. ročník Fotbalu proti rasismu se konal ve dnech 10. a 11. května. Pořadatelstvo se ho po letech rozhodlo přesunout z Věžničky do nové lokality v Rohozné u Jihlavy. Ohledně hudební části se podařilo sestavit jeden z nejsilnějších line upů za poslední roky. Zahrálx domácí interpreti*ky Snackthief, GxUxTxSx, Buchty/nouze, EDÚV SYN, Traumacorps, Dÿsko, Interpunkce, Kabal či patole. Zpoza nenáviděných hranic dorazilx Helter Skater, Torpur, Walter Frosch, Hugayz, Koridor a Vatos Lanos Gang. Na programu byla např. přednáška Platformy proti hlubinnému úložišti. O občerstvení se staralx Food Not Bombs Jihlava a aktivistická kuchyně Cocina Perdida a nechyběl ani dětský koutek či distro komunitního centra Trhlina, v němž byly zejména tituly Neklidu a Nakladatelství Anarchistické federace. (-red-)

Naše těla nejsou poškozená!

Ve čtvrtek 23. května v rámci mezinárodního knižního veletrhu Svět knihy, který se prezentoval jako „demilitarizovaná zóna kulturních válek“, proběhl v poloprázdném sále (nebo spíše party stanu) Václava Havla křest transfobní publikace Nevratné poškození. Tu vydalo souběžně s životopisem Britney Spears nakladatelství Bourdon poté, co její vydání po velkém odporu zrušil Albatros.

Na začátku celé akce promluvila skrz přednahraný videovzkaz Lenka Králová, která byla velmi kritická ke knize a přirovnala ji k protižidovské literatuře ze třicátých let. Zmínila, že kniha například radí rodičovstvu, že když se jim dítě vyoutuje, mají dítěti sebrat mobil, odříznout je od světa a od kamarádstva. Dalším důležitým poznatkem bylo, jak nesnášenlivý a stigmatizující jazyk kniha používá, a to už v samotném názvu.

Následovala panelová diskuse, která ale prý z časových důvodů nebyla panelovou diskusí. Prý zvalx do diskuse „zástupce trans komunity“, ale nikdo pozvání nepřijal. Každopádně mezi řečnictvem byla spousta „zajímavých“ lidí. Například terapeut Vladislav Chvála a terapeutka Ludmila Trapková. Tvrdily*i, že tranzice nezáleží na dítěti a že je to hlavně věc rodiny, které se dítě musí chtě nechtě podřídit. V řečnictvu byli také sexuolog Ondřej Trojan a Tomáš Koblížek.

Nemohlx jsme to nechat jen tak, a tak jsme se rozhodlx událost narušit. Skandujíce „naše těla nejsou poškozená“ jsme vstoupilx na pódium a chtělx jsme přečíst text, který je níže uveden v plném znění. Security a policie však bývají na trans lidi dobře připraveny, a tak byly v sále během pár vteřin, nestihlx jsme tedy náš text přednést, ale aspoň jsme několik výtisků rozdalx přítomným sledujícím a ukázalx jsme, že nehodláme přistoupit na debatu o vlastní existenci a že si nenecháme vzít autonomii, co máme. V tom budeme pokračovat!

* * *

Znění proslovu:

Jsme zde kvůli křtu knihy Nevratné poškození od autorky Abigail Shrier. Někteří ze zvědavosti, jiní z principu zachování „svobody slova“ a další i z přímé podpory poselství knihy. My jsme trans lidé a přišlx jsme vám říct několik slov o autorce a o Nevratném poškození – knize, která je lživá, transfobní a dopadem své zprávy vyloženě nebezpečná.

Transfobie není marginalizovaná pozice, je mainstream. Kolik vyšlo v češtině knih o trans tématech od trans lidí? Kolik prostoru dostávají v českých médiích pozice transfobních lidí nebo pozice sexuologické? Zákon o sterilizacích musel zrušit Ústavní soud, neboť vláda ani poslanecká sněmovna nejevily zájem. Ptejte se také, čí pozice budou z vydání této knihy benefitovat nejvíce, zamyslete se, s jakými lidmi zde v sále sedíte.

Svoboda slova neznamená, že slova nemají následky. Slova v této knize a její vydání budou mít za následek smrt trans dětí. Už teď se pod vlivem této knihy mění v USA zákony. Až se nějaký 15letý trans kluk konečně odhodlá vyoutovat se svým rodičům a ti budou hledat informace o trans lidech, narazí na tuto knihu a tranzici mu zakážou, to klidně povede k jeho smrti.

Slova totiž vytvářejí naši materiální realitu. Ať si Bourdon knihu vydá, ať si dělá reklamu z toho, jak je chce „umlčet“ proradná „trans lobby“. Ale vězte, že podporou této knihy aktivně ubližujete trans lidem. A jakou kvalitu že mají tato slova? Shrier lže. Česká společnost tleská, když se vyvracejí informace např. z ruských dezinformačních webů, ale současně nám není umožňováno stejnou měrou oponovat dezinformacím o trans lidech. Zde je proto jen pár příkladů lží, které Abigail Shrier zveřejňuje:

„Testosteron dodává energii a potlačuje úzkosti.“

„Patnáctiletá holka může jít na genderovou kliniku bez povolení rodičů nebo žádanky z psychologie, a ten samý den odejít s receptem na testosteron.“ Toto není pravda v žádné zemi umožňující tranzici.

Shrier tvrdí, že „ve většině případů – v téměř 70 procentech – se genderový nesoulad vyřeší s časem“, a tedy by se mládeži neměla poskytovat možnost tranzice, či alespoň blokátorů puberty. Tato statistika není pravdivá.

Autorka také tvrdí, že „velké množství dětí, které o sobě říkají, že jsou transgender, jsou ve skutečnosti LGB a bojí se to přiznat, neboť transgender identita s sebou nese méně stigmatu“. Skutečná data poukazují na přesný opak.

Shrier se absolutně nezajímá o perspektivy trans mládeže a zdravotnictva, které s ní pracuje. Soustředí se především na pohledy rodičů a transfobní veřejnosti. Namísto naslouchání potřebám trans lidí je bagatelizuje a přirovnává k sociální chorobě, v které se trans lidé navzájem udržují. Být trans Shrier přirovnává k mentální anorexii, bulimii či zapojení v kultu. Ignoruje pluralitu dat, která ukazují, že po zpřístupnění gender-affirming péče se duševní zdraví trans lidí naopak dramaticky zlepšilo.

Nakladatelství Bourdon dává ke knize úryvek z recenze od Psychology Today, který knihu kritizuje za nevědeckost a nedostatek dat, ale vytržením z kontextu se snaží implikovat, že text Shrier vůbec je vědeckou publikací.

Shrier popularizuje dávno vyvrácenou a vědecky nepodpořenou teorii „Rapid onset gender dysforie“ a prezentuje ji jako faktickou tezi své knihy. ROGD byla vytvořená na základě rozhovorů a textů od rodičů trans dětí, kteří se sdružovali na fórech a přesvědčovali se navzájem, že je správné děti v tranzici nepodporovat. Shrier též podporuje názory Raye Blancharda, které jsou založeny na desítky let vyvrácených transfobních teoriích. V textu se Shrier odkazuje v nejlepším případě k sekundárním zdrojům, přičemž většinou jde o zdroje typu YouTube či internetová fóra.

Shrier představuje rodiče (hlavně matky) jako znalé svých dětí, přitom je zcela běžné, že v pubertě ví rodiče o svých dětech naprosté minimum. V knize se autorka aktivně snaží svou rétorikou rodiče vyděsit. Nejde jen o argumentaci, ale skutečnou snahu je přesvědčit, aby svým dětem nevěřili. (…)

Shrier lže i o své politice. Nazývá se apolitickou, ačkoliv má její dílo jasnou ideologizovanou agendu. Přestože se Shrier hlásí k ortodoxnímu judaismu, v roce 2018 otevřeně mluvila o potřebě jeho propojení s evangelickým křesťanstvím v boji proti „progresivismu“. Shrier běžně dostává prostor v amerických alt-right médiích: Jordan Peterson, Ben Shapiro, Dennis Prager, Tucker Carlson, 50+ článků na Daily Wire. Samotný vydavatel originálu Regnery Publishing je známý pro svou podporu ultrakonzervativních až nacionalistických a neonacistických textů.

Shrier, nakladatelství Bourdon, ani dílo samotné nemá dobré úmysly. Než Nevratné poškození podpoříte, zamyslete se nad jeho záměrem a dopadem ve skutečném světě. Jeho autorka o trans lidech lže, jejich názory nebere v potaz, ignoruje vědecké studie a pod rouškou starostlivosti o „mladé dívky“ a jejich rodiče propaguje svůj skutečný cíl: aby trans lidé neexistovali. Ale my zde stojíme, jako jsme stálx pod jiným jménem před tisícem let, a jako budeme stát i za tisíc let ode dneška. Není nic jako trans „sociální virus“ nebo „ideologie“. Jsme pouze trans lidé a nechceme nic méně ani víc než být svobodní:é. (-fqb-)

Za Prajd bez kapitalismu

Rok se s rokem sešel a Praha byla opět dějištěm duhového festivalu Prague Pride. Ačkoliv kvír festivaly a průvody jsou nesmírně důležité, vnímáme narůstající komercializaci Prague Pride, který spíše než bezpečný, vzdělávací a aktivistický prostor pro kvír lidi připomíná přehlídku firem a sponzorů a místo oslavy kvírnosti poslední dobou spíše oslavu kapitalismu a konzumerismu. I proto se letos paralelně s Prague Pride konal v Praze Alt*Prajd, který se snaží být nekomerční, antikapitalistickou a kvír-anarchistickou alternativou právě k Prague Pridu. Letošní ročník Alt*Prajdu, ač první po delší době, se fakt podařil, v týdnu od 5. do 11. srpna 2024 se konala spousta akcí od workshopů přes přednášky až po pikniky a pofely, takže si každx mohlx přijít na své.

Na přednáškách se probíral např. inkluzivní jazyk, trans historie nebo krip a kvír práva. Promítaly se hned dva filmy, velmi vintage práce československé válečné kinematografie Ohnivé léto a oceňovaný film Lidi od českého kvír režisérstva Kateř Tureček. Na workshopech si účastnictvo mohlo vyzkoušet například háčkování, výrobu nášivky pomocí linorytu či tvorbu diy zinu. Ve středu se konala výstava umění mladého kvír umělectva, která byla příjemná i navzdory faktu, že se žádné dílo nevydražilo, jak bylo v plánu, protože nikdo neměl peníze. Setkalx jsme se na ní s různými typy umění od malby přes multimédia po recitaci poezie.

Většina programu byla velmi slavnostně zakončena v sobotu, a to černo-růžovým blokem s názvem Good night corporate pride v průvodu Prague Pride. Letos se anarchoblok spojil s blokem Queers for Palestine, pořádaným koletivy Prague4Palestine youth, Pangea Prague, Academics againts apartheid a Safe Space bookstore. Šlx jsme tak v počtu asi 300 osob za předním bannerem s nápisem „No pride in genocide“, abychom vyjádřilx solidaritu s palestinským obyvatelstvem a nesouhlas se skutečností, že Prague Pride spolupracuje s korporáty na BDS listu a tím nepřímo podporuje probíhající genocidu. Celý průvod se i přes doprovod těžkejch fízlů nesl v dobré náladě. Krásně jsme si zaprotestovalx, zatancovalx, zaskandovalx si pár oblíbených hesel a už během pochodování ve třiceti stupních si pokecalx se starým i novým kámošstvem. Když se došlo na Letnou, policajti nás doprovodili až na místo pikniku, kde jsme si posedalx na deky, pustilx palestinskou hudbu a pokračovalx ve felení. O skvělé jídlo se postaralo Food not Bombs Žižkov a o program soudružstvo z Ostravského PRAJDU, které uspořádalo workshop o kvír radosti.

Po pikniku se část z nás vydala do žižkovské Křenovky na rave afterparty. Již od začátku akce okolo osmé až do pěti do rána byl lineup nadupaný. Zahrálo DJstvo z rave kolektivu Hopsando Dupando společně s el prdelem a Sixrunem. Večer byl vyplněn celou paletou žánrů. Boty se daly protancovat na hardcore, donk, speed garage, fidget, dubstep a další plejádu různorodých stylů taneční hudby. Na akci se protočilo okolo sto padesáti super lidí s dobrou náladou, která přidala krásnej komunitní pocit, díky kterýmu celejch devět hodin tancování stálo za to.

V neděli proběhlo ještě pár menších akcí, jako například poetický piknik/open mic, který coby opravdu poslední akce zakončil letošní Alt*Prajd. Moc děkujeme organizátorstvu, všem zúčastněným kolektivům i všem, co přišlx na jakoukoli část programu, a těšíme se na příští rok! (AF-Praha)

Piknik na soutoku

A jo, ten piknik se fakt vydařil…!

Jsem rád za všechny, kterým se povedlo v sobotu 17. srpna přijít, donést něco dobrého, podpořit náš kolektiv Food not Bombs – Plzeň finančně nebo materiálně, či se prostě jen stavit na kus řeči. Chvílemi nás bylo na místě, v příjemném prostředí u soutoku řek Radbuzy a Mže, až k šedesátce, což bylo velmi fajn.

Akce začala ve čtyři odpoledne, víno teklo proudem, později se udělal oheň, na kterém si zúčastněnstvo mohlo i cokoliv opéci. Pouštěčku na přání ocenilo hlavně naše strávnictvo, o čemž svědčila nekonečná fronta skladeb k přehrání. Pravda, večer to už bylo trochu náročnější, když některé účastnictvo chtělo přehrát jednu věc čtyřikrát za sebou a někdo už pomalu ani nevěděl, co pouští. Tancovalo se až do pozdní noci a velká várnice výborného vegan segedínu vítězoslavně padla v ranních hodinách. Prostě letní zábavička, jak má být. K osvěžení těla i ducha posloužila koupel v řece Mži či spánek přímo na místě v přátelské a bezpečné atmosféře.

Velmi nás potěšilo široké zapojení strávnictva do aktivní přípravy celé akce – vynášení vybavení z auta, stavění stanů, přípravy ohně, bourání stanů a úklidu. Opět se nám potvrdilo, že v příjemné atmosféře jsou lidé pracovití, aktivní a snaží se přispět dle svých možností, ač jsou někteří poněkud svérázní.

Jak by asi fungoval mokrý dům a návazné aktivity v podobné atmosféře? Jak by mohly fungovat nízkoprahové pracovní příležitosti pro lidi, kteří to bez alkoholu prostě nezvládnou, nebo podmínky jejich života dochvilnosti úplně nepřejí? A jak to realizovat? I tohle jsou otázky k přemýšlení, které ve mně náš piknik krom nějakých promile po ránu zanechal. Škoda, že místo snahy o přátelské soužití se v naší společnosti – s velkým přičiněním populistických politiků – praktikuje v mainstreamu spíše snaha soudit a trestat.

A proto mi taky angažovanost v platformě kolektivů dává dlouhodobě smysl: Food not Bombs – Jídlo místo zbraní – Přátelství namísto opovržení, protože přispívat k zážitkům světa z jiného pohledu, a to nejlépe v praxi, vidím pro rozvoj společnosti, ve které se cítíme dobře, jako zásadní. (Zahradník)

Mezinárodní den žen v ulicích

Stejně jako v předchozích letech se i letos na Mezinárodní den žen sešly ženy, podpořené feministicky smýšlejícími muži, hned v několika městech, aby ukázaly, že jsou tady a nehodlají se sebou nechat vyjebávat, a to jak v rámci patriarchálního, tak v rámci kapitalistického nastavení společnosti.

Olomouc

Olomoucký feministický a intersekcionální kolektiv eFko uspořádal 8. března u příležitosti Mezinárodního dne žen již podruhé pochod a demonstraci za spravedlivou péči. Cílem akce přístupné široké veřejnosti bylo nejenom upozornit na prekaritu a postavení péče v rámci současných neoliberálních systémů, ale také představit možnosti subverze a alternativ.

Pochod začal na Žižkově náměstí, kde se sešlo okolo 36 lidí s transparenty a pikety. Akce se zúčastnilo mj. členstvo Anarchistické federace „vyzbrojené“ dvěma vlajkami a členstvo Socialistické solidarity. Pochod městem byl spojený s provoláváním hesel odsuzujících kapitalismus a patriarchát a hesel jako „Naší zbraní je solidarita“ nebo „V sesterství je síla“. V průběhu pochodu se dav rozrostl o pár dalších jednotek lidí, kteří znalx plánovanou trasu. U Sloupu Nejsvětější Trojice se pak vystřídalo řečnictvo tvořené zástupci*kyněmi z eFka, Ollove (olomoucký queer kolektiv), sociálního pracovnictva a Sdružen.

Proslovy poukázaly mj. na vykořisťovanou a privatizovanou péči v rámci rodiny i sociálních služeb a nedostatečnost čerstvě přijatého návrhu „o partnerství“, který pokračuje v prekarizaci v rámci queer rodin. Sdruženy mluvilx o důležitosti odborů a stávek jako prostředku sociální organizace a budování solidarity mezi ženami i pracujícími obecně. Řečnictvo z řad sociálního pracovnictva kritizovalo dlouhodobé podfinancování a podhodnocování sociálního sektoru, jehož emblémem jsou návrhy současného ministra práce a sociálních věcí Mariana Jurečky. Závěr pochodu a demonstrace byl věnován podněcování k pomoci a solidaritě s Palestinci*kami.

Po akci, kterou účastnictvo i návštěvnictvo hodnotí i přes menší účast pozitivně, probíhalo vzájemné sdružování a síťování v nedalekém restauračním podniku. Další akce pro veřejnost eFko plánovalo na 1. Máje. (eFko)

Praha

V Praze byla na Mezinárodní den žen pořádána demonstrace mezinárodní feministickou organizací Pangea. V 16.30 jsme se sešly*i na schodech Rudolfina a vytasily*i áčkařské vlajky. Zazněly proslovy například o represích v Bělorusku a tom, jak ženy pomáhají stíhaným, o probíhající genocidě a humanitární krizi v Palestině a o tom, že Mezinárodní den žen není oslava ženství, ale radikální a intersekcionální boj za lidská práva. Po proslovech následovala performance od kolektivu Mothers Art Lovers.

Když performance skončila, lidé se začaly*i srocovat za sebe a připravovat se na pochod. My jsme vytáhly*i slavný banner „Praha je a bude feministická, stop klerofašismu“, chtěly*i jsme se zařadit někam dopředu, ale ne úplně do čela z respektu k pořadatelstvu a jejich plánům s průběhem pochodu. Vtom k nám přišla osoba z organizačního týmu, jestli nechceme dopředu, a tak jsme šly*i. Skrz centrum Prahy zněla hesla jako „Patriarchát do koše“ nebo „No justice, no peace, no sexist police!“ (Žádná spravedlnost, žádný mír, žádná sexistická policie), které se setkalo s nepříliš nadšenými výrazy doprovázejícího policejního týmu.

Po příchodu na Staroměstské náměstí se lidé rozestoupily*i do kolečka kousek od sochy Jana Husa a byl čas na energizující drag performance na píseň „Take the Power Back“ od kapely Rage Against the Machine, kterou performující Trdi Sir Dick zandalx na jedničku. Následovaly další proslovy například od pořadatelstva, kolektivu Dekonstrukce a organizace Jako doma. Celá protestní akce vyvrcholila zpěvem Prague Revolutionary Choir (Pražský revoluční sbor), pak se ještě několik minut skandovalo „Free free Palestine“ a dav se postupně rozešel. (AF-Praha)

Plzeň

V Plzni jsme pojaly/i oslavy MDŽ ve velkém stylu a začaly/i hned v pondělí před 8. březnem – do pátku se stihlo pod hlavičkou několika organizací obrovské množství aktivit a událostí v univerzitní kavárně Družba. Do „Mezinárodního týdne žen“ se zapojily skupiny kolem Food Not Bombs, Láskyplna, FUK – Feministického univerzitního kroužku nebo Jeden Svět Plzeň.

V pondělí 4. března se v rámci zahájení „Mezinárodního týdne žen“ v Družbě odehrál tematický hospodský kvíz. Úterní program se nesl v duchu promítání dokumentárního filmu Manželka za 50 ovcí ve spolupráci s festivalem Jeden Svět Plzeň. Další den navázal ještě nabitějším programem už od pozdního odpoledne – proběhlo ženské autorské čtení, diskusní panel na téma sexualizované a domácí násilí a večer završil koncert skladatelky a textařky, která si říká Kvietah. Čtvrtek patřil FUK a diskusnímu panelu s názvem „Krev, křeč a uni“ na téma menstruační chudoby. Datum 8. března připadlo na pátek, kdy se v Družbě uskutečnilo velkolepé zakončení plzeňského „Mezinárodního týdne žen“.

Páteční program se skládal z přednášky, pochodu, koncertu, benefiční sbírky a vinylové pouštěčky, to vše ve spolupráci Družby, kolektivů Food Not Bombs a Jezevky, Divé Báry AKA No Church On Sunday a DJs Tony Rocky Horror Vinyl Show. Po přednášce na téma antigender hnutí v ČR následoval už několikrát pořádaný pochod centrem města; ani letos se nevyhnul odmítavým a posměšným komentářům a pořvávání vidláků navštěvujících Lokál pod divadlem. Koncert rapově-elektronického dua Hihihahaholky dostal návštěvnice a návštěvníky Družby do varu, holky jsou vyzbrojené rýpavými texty, srší ostrovtipem i nakažlivou pozitivní energií. Dvě poetické, chaotické bytosti a čiré nadšení z interakce s publikem. Během večera proběhla benefiční sbírka FNB a u stánku Divé Báry bylo možno zakoupit vyšperkované džísky, trička i sítotisky No Church On Sunday a FNB. K mání byly i čerstvé samolepky a plakáty.

Večer pokročil a na pomyslnou stage vstoupili pánové z Tony Rocky Horror Vinyl Show, ti ale tentokrát pouze sekundovali „ženám za pultem“. Byla vyvěšena černo-červená vlajka. Za gramofony se objevily dámy z Jin Jin DJs – pouštěly spolu po rok a půl dlouhé pauze, tudíž jejich radost ze shledání zářila na všechny strany a strhla s sebou parket i celou Družbu. Týna s Nikčou nás vzaly na výlet od šedesátek, přes soul, psychedelii a rock’n’roll až po modernější garáže a experimenty, jako jsou Thee Oh Sees nebo King Gizzard And The Lizard Wizard. Na jejich divočení navázala DJka Veronica Lake, přidala k hudební směsi tvrdší žánry, jako hardcore, punk nebo stoner rock, ovšem vyvážila je i mejdanovými hity od Madonny. Svou trochou přispěli i Tony s Horrrem, s deskami Princess Chelsea, The Distillers nebo Bikini Kill. Úspěch sklidil klasicky i Falco a jeho hit Jeanny.

Rozšíření programu na téměř celý týden se v Plzni ukázalo jako vděčné a smysluplné řešení. Družba byla po celou dobu plná lidí, co se nebojí ukázat solidaritu a vyjádřit svůj svobodný názor. Po obohacujících zážitcích letoška se můžeme už teď těšit na další ročník oslav. (AF-Plzeň)

Oslava svobodné práce a anarchie

V loňském roce se nám podařilo vrátit po několika letech Anarchistický První máj do ulic Prahy a rozšířit jeho program i o kulturní část. Akce se tehdy vydařila a namotivovala nás v podobném duchu reorganizovat naše tradiční setkání i letos. Samozřejmě s pár obměnami, které byly výsledkem reflexe minulého Máje. Posunulx jsme čas srazu na pozdější dobu, zkrátilx jsme délku pochodu, aby nebyl tak vyčerpávající, a obměnilx žánrové zaměření závěrečného koncertu. Ještě ten samý den jsme mohlx kolektivně konstatovat, že s výsledkem jsme nad míru spokojení*é.

Pofel

Sraz na tradičním místě Anarchistických Prvních májů, na pražském Střeleckém ostrově byl od půl druhé. Rozhodně lepší volba oproti dřívějším dopoledním začátkům, zejména pro mimopražské. Sice jsme se tu nemíjelx s bolševickými pohrobky jako vloni, zato byla většina ostrova zabraná festivalem United Islands of Prague. Na Střeláku bylo živo a mísilx se tu výletníci s návštěvnictvem festivalu a nakonec pozvolně přicházejícím anarchistvem. Zaujalx jsme pozice poblíž pamětní desky upomínající na první prvomájovou dělnickou manifestaci v roce 1890.

Na rozdávání jsme mělx připravený prvomájový bulletin, jenž seznamoval s historií Svátku práce, s anarchistickým pohledem na práci, s důvody demonstrace, s kolektivy, které na ní participují, a s nabídkou Nakladatelství AF. Nechalx jsme natisknout necelých 500 kusů, po kterých se díky ochotným kamelotům*kám velmi rychle zaprášilo už na Střeláku. Návštěvnost ostrova tomu přece jen přála. Zmátla i některá ne zrovna bystrá média, která uvedla, že se anarchistického mítinku zúčastnila tisícovka lidí. Bylo by to fajn, ale skutečné počty byly nižší. K dispozici byly také letáky „Kdo jsou anarchistky a anarchisté“ a hromada kopií dubnového čísla nástěnných novin A3.

Na první část akce – pofel na Střeláku – dorazilo 300–400 lidí, z velké části mladých. Vedle nich tu bylx veteráni a veteránky prvních májů 90. let, někteří i se svými dospělými „dětmi“. Tím se krásně podbarvila skutečnost, že české anarchistické hnutí nalézá svou generační kontinuitu. Na té je ale potřeba i do budoucna pracovat, dál hledat cestu překonávání generačních bariér, umět pojmenovávat a prohlubovat společné a respektovat generačně specifické otázky.

Protože byl teplý a slunečný den, přišel velmi vhod stín vzrostlých stromů, v němž byla rozbalena distra Nakladatelství AF, Neklidu a Broken Books. Kolektiv Food not Bombs Praha se postaral o občerstvení – kdo chtěl, mohl*a si dát z velkých termosek kávu nebo čaj, a mezi účastnictvem proplouvalx aktivisté*ky FNB s tácy plnými vynikajících chlebíčků. K dispozici byla s pomocnou rukou nová iniciativa Black Cross CZ.

Loni naprosto dostačující ozvučení se nyní ukázalo jako neuspokojivé, a to kvůli hluku festivalu probíhajícího na ostrově. A tak muselo řečnictvo co nejvíc napnout hlasivky. Jako první zazněl projev Anarchistické federace o historii Prvního máje a o anarchistické představě svobodné práce v kontrastu k té námezdní: „My anarchistky a anarchisté neoslavujeme na Prvního máje práci, která nás nijak nerozvíjí a neuspokojuje, ale naopak ubíjí, nudí a degraduje na pouhá kolečka ve stroji na generování zisků úzké elity. My na Prvního máje oslavujeme svobodnou práci. Takovou práci, která nesmrdí otročinou, poddanstvím, nájemnictvím ani námezdnictvím. Práci, o níž můžeme rozhodovat my sami ve spolupráci s ostatními, kteří se na ní stejným způsobem podílí. Práci, která je radostným děláním. Práci, z níž máme užitek my i naše okolí. Práci, při níž máme plně pod kontrolou vstupy i výstupy. Práci, která nás emancipuje, stmeluje komunity a ozdravuje společnost i planetu. Práci, která dělá svět lepším místem k životu všech.“ Proslov byl zakončen skandováním: „Odpor žije! Boj pokračuje!“

Dále vystoupil řečník za iniciativu Limity jsme my, aby promluvil o vztahu klimatické krize a sociální nerovnosti, o potřebě akce, ale i kultivované zahálky. Mimo jiné prohlásil: „1 % nejbohatších způsobuje většinu emisí jen svým životním stylem, ale všichni se svojí prací nedobrovolně podílíme na tvorbě HDP, a to včetně pečujících a užitečných profesí, které jsou pro jeho tvorbu stěžejní. Mnozí z nás nemají na výběr: v kapitalismu je zahálka otázkou třídních privilegií, nikoliv základním právem. Jsme zkrátka nuceni přispívat ke zkáze světa, jsme otroky ekonomického růstu.“

Sérii proslovů zakončilo řečnictvo za anarchokvír kolektiv Dekonstrukce. Poukázalo na diskriminaci kvír lidí na trhu práce a zmínilo i problém probíhající genocidy v Gaze. Než zakončilo svůj výstup básní „Fotografie“ od Jiřího Wolkera, řeklo: „Ale kapitalistické impérium nelze zbořit za jediný den a rozhodně nepůjde zbořit, když se ani nepostavíme kvírfobům, misogynům, ableistům a nevrlým šéfům, kteří po nás chtějí, abychom pracovali*y více, než za co nás platí. Pojďme tedy spolu, solidárně, si napomáhat dělat malé, ale významné krůčky k našemu osvobození.“

Chvilku po proslovech se část účastnictva s anarchistickými prapory vypravila položit slavnostně věnec k pamětní desce. Věnec ozdobený růžemi byl opatřen černou a rudou stuhou s nápisy „Za svobodnou práci“, „Anarchistická federace“. Pak zazněly revoluční písně v podání Prague Revolutionary Choir následované akustickým setem anarcho-reggae hudebníka Ducka.

Pochod

Kolem čtvrt na čtyři se začal formovat pochod. Jeho trasa mířila nejkratší cestou na Štvanici, tzn. přes zaplněné pražské centrum. Z mostu Legií se šlo kolem Národního divadla po Národní třídě, pak ulicí 28. října na Můstek. Zde ve spodní části Václavského náměstí to vypadalo na trable s policií, když se kolem průvodu v doprovodu příslušníků motal vlastník vozu Porsche, které mu údajně někdo z procházející demonstrace poškodil. Na místě ale fízlové nikoho neidentifikovali a nakonec se ukázalo, že auto poškozené stejně nebylo. Pokračovalo se tedy ulicí Na Příkopě na náměstí Republiky. Tady se zahnulo ulicí Na Poříčí směrem na Těšnov a odtud už to bylo jen kousek na Hlávkův most, jenž je přístupovou cestou na ostrov Štvanice.

Čelu průvodu vévodil transparent „Pryč s (touhle) vládou. Ať si lidé vládnou“. Na dalších transparentech stálo „Praha je a bude feministická! Stop klerofašismu!“, „We only work for liberation“, „Impérium padne, solidarita zvítězí“, „Planeta hoří. Autoritářství sílí. Nerovnosti rostou. Organizujme se!“, „Anarchistická federace“ a „Luxus pro všechny. Teplo, pohoda, vyvlastnit oligarchy“. Jelikož ten den docela slušně foukalo, množství praporů působilo vskutku fotogenicky. Potěšila také jejich značná rozmanitost – vedle klasických černo-rudých byly k vidění anarchofeministické černo-fialové, duhové a různé další s kvír tematikou, ekoanarchistické černo-zelené, na podporu Rojavy či genocidou sužované Palestiny, republikánského Španělska, antifašistické, černý s „áčkem“, rudý s černou hvězdou, „Good Night White Pride“ či machnovský.

Během celého pochodu, kterého se účastnilo více než 300 lidí, se mohutně skandovalo – za anarchii, proti kapitalismu a fašismu, za ženská, kvír a trans práva nebo za svobodu Palestiny.

Po celou dobu také dynamiku pochodu udržoval svou produkcí sound system RAW Rave 2.0. Hrálo se multižánrově, nechybělo fajn techno ani folk punk. Třeba na skladbu Love me, I’m a liberal od Phila Ochse se sbíhalx lidi dopředu a zpívalx.

Na Štvanici se vytvořil velký kruh v čele se všemi transparenty a pochod byl zakončen závěrečným skandováním a pogem na song Womananarchist od kapely Bad Cop, Bad Cop.

Párty

Pochod nebyl tak dlouhý jako před rokem, přesto většina uvítala prostor na odpočinek. Po prvním náporu na venkovní bar Bike_Jesus se účastníci*ice rozprostřelx po okolí klubu, někteří zulx boty, natáhlx nohy a všichni se bavilx podle svého.

Na ty, kterým po pochodu vyhládlo, čekala se svou veganskou nabídkou oblíbené aktivistické kuchyně Cocina Perdida. Gyros v tortille, cizrnová polévka, palačinky – vše vynikající. Vydalo se neskutečných 600 porcí. S přípravou vypomáhalo FNB-Praha a celé to kulinářské čarování proběhlo i díky pohostinnosti BikeKitchen Praha, jejichž zázemí bylo k dispozici.

Obratem se opět objevila i distra Nakladatelství AF, Neklidu a Broken Books, o které byl poměrně velký zájem. Nejvíce zaujalo nové číslo anarchistické revue Existence na téma „Východoevropské anarchistky“. Hlavně byl ale už klid na to poklábosit se zájemci o anarchistickou publicistiku.

V odpočinkovém módu si mohlo účastnictvo poslechnout ještě dva projevy, tentokrát dobře nazvučené, takže nebylo ani potřeba chodit blíž k mluvčím. Jako první promluvil zástupce Kolektivu 115, a to o kapitalistickém individualismu a osamocení, kterým je třeba čelit kolektivním organizováním se. Zároveň varoval před různými úskalími: „Je důležité si přiznat, že nejde o nic lehkého. Leckdy nám v organizování překáží bariéry, které si často neumíme uvědomit. Naše politické kolektivy i neformální skupiny se mohou snadno stát uzavřenými, ať už reálně nebo ,jen‘ tím, jak působí navenek. Nebo se mohou stát sektářské či genderově jednolité.“ Po této řeči byla přečtena zdravice od kamarádů*dek z ukrajinské solidární sítě Solidarity Collectives. Poděkovalx za podporu, jíž se jim dostává, a konstatovalx: „Na Ukrajině nás čeká ještě dlouhý boj a opravdu vás potřebujeme na naší straně, abychom mělx šanci společně zvládnout tento rok, který by mohl být ještě těžší než ty dva poslední. Jsme přesvědčenx o nutnosti rezistence a o tom, že díky ní můžeme na naší cestě najít kamarády a kamarádky, se kterými se budeme moci i v budoucnu společně stavět na odpor proti útlaku a bojovat za lepší svět.“

Venku stál stan s DJským pultem, kde se o hudební doprovod od půl šesté do sedmi starala naše oblíbená pražská DJka. Hrála více i méně známé hity z oblasti punku, skinhead reggae, ska, rapu a hip hopu.

Chvilku před sedmou se v útrobách Bike_Jesus rozjel koncert, jehož vstup byl čistě dobrovolný. Díky příspěvkům se s rezervou podařilo uhradit náklady spojené s organizací Anarchistického Prvního máje. Ačkoliv hodně lidí, zejména mimopražských, akci v podvečer opustilo, aby stihlx své spoje, celkový počet účastnictva narůstal. Kapacita sálu se záhy naplnila – nějakých 350 lidí. A dalších cca 150 lidí zůstávalo před klubem.

Zatímco živou hudbu odstartoval Bunkerer v doprovodu kazeťáku se svým industriálním punkem, začal se sál pomalu, ale jistě plnit. Následovala EYZ, zamaskovaná rapperka z Prahy. Při setu Fvck Kvlt byly sice ze začátku menší technické problémy, publikum v už totálně zaplněném sále ale bylo vstřícné. Mezi písničkami nechyběly skandovačky jako „A – anti – antikapitalista“ nebo „Celá Praha zpívá s náma, do prdele s fašistama“. V jednom songu se přidal také raper Dušan Vlk. Vše pak vyvrcholilo vystoupením Zagami Jericho a Kláry Wodehn, které speciálně pro tuto událost vystoupily spolu a jejich show byla sladěným mixem zpěvu, rapu a klubové produkce. Na tuto kombinaci publikum nemohlo reagovat jinak než tancem a nadšením. Emmě Goldman by se tu určitě líbilo. V jedenáct večer si nakonec mohl organizační kolektiv oddechnout, že vše klaplo podle očekávání a bez větších problémů.

* * *

Anarchistický První máj 2024 se povedl. Potěšila hojná a rozmanitá účast. Vezmeme-li v potaz, že ne všichni se zúčastnilx všech tří částí akce, můžeme mluvit o vyšších stovkách. Věříme, že si akci všichni užilx a byla pro většinu inspirací k dalším (nejlépe vlastním) aktivitám. Jsme rádx, že se opět podařilo vhodně propojit sdílení aktivistického komunitního ducha, revoluční odkaz Prvního máje, principy dobrovolnosti, solidarity a vzájemné pomoci s anarchizující kulturou a dobrou zábavou.

Poděkování za skvělou akci patří místní skupině AF-Praha, na níž byla hlavní organizační tíže, participujícím kolektivům (Dekonstrukce, K115, Trhlina, FNB-Praha, Cocina Perdida, Black Cross CZ, Neklid, Broken Books, Limity jsme my, Prague Revolutionary Choir), vystupujícím interpretům*kám, vylepovačstvu, které si natisklo vlastní plakáty a „átrojky“ (zejména bezkonkurenční místní skupině AF-Olomouc), dobrovolnictvu, které si plakáty vyzvedávalo v Trhlině a vylepovalo po Praze, a všem účastnicím a účastníkům Anarchistického Prvního máje. (AF)

Bukfér 2024

O posledním květnovém víkendu se konal v Praze již 11. ročník oblíbeného Anarchistického festivalu knihy. Vedle anarchistického Prvního máje jde asi o jedinou další významnou akci, která je každý rok (když nepočítáme dobu covidovou) nedílnou součástí „anarchistického kalendáře“. Již na začátku můžeme říci, že letošní ročník se vyvedl, byl skvěle organizačně zvládnutý, mohl se pochlubit bohatým a zajímavým programem, stejně jako velkým zájmem návštěvnictva. Pojďme se na jeho průběh podívat podrobněji.

Warmup

Nepřímo začal festival už v pátek 24. května. Z iniciativy Nakladatelství Anarchistické federace, které se cítilo při organizaci akce poměrně nevyužité, padl návrh na uspořádání rozehřívací besedy mimo prostor festivalu, jenž byl v té době plný chystání a příprav. A tak se v pražském komunitním centru Trhlina v podvečer konalo „Setkání s vydavatelstvy“. Účastnilx se ho zástupci*kyně publikačních kolektivů Neklidu, Nevim, Utopia Libri a Nakladatelství AF.

Smyslem setkání bylo dát prostor novinkám (jelikož na festivalu je jich představeno vždy jen pár vybraných), ale také plánům do budoucna, a zároveň rozšířit prostor pro interakci mezi vydavatelskými kolektivy vzájemně i se čtenáři*kami. A to vše v klidu mimo hlavní program festivalu. Uvedená nakladatelství se také snažila odpovědět na otázky svého fungování, způsobu výběru jednotlivých titulů, žánrového a tematického zaměření a uchopení vlastního poslání a záměru své činnosti. Díky tomu bylo možné vysledovat společné i rozdílné přístupy a způsoby práce. Padaly otázky na akademičnost a srozumitelnost některých publikací, a odtud na cílové skupiny, na něž se zaměřujeme. V této souvislosti byla akcentována potřeba dostat srozumitelnou cestou myšlenky, o které jde především, mezi pracující a bylo diskutováno, kde je překážka toho, že se nám to nedaří. Nepočetné návštěvnictvo se zajímalo např. o proces tvorby překladů. Vydavatelstva zas diskutovala o tom, co je pálí nejvíc, zejména šlo o problémy s distribucí a možnosti, jak ji zlepšit. Jedním z okruhů besedy bylo získávání zpětných vazeb na naši publikační činnost. Ukázalo se, že ani zde na tom nejsme nejlépe. A tak se mluvilo např. o potřebě či smyslu recenzí, o způsobech, jak získávat interakci se čtenářstvem. Odtud se pak přešlo k zajímavé úvaze o hmatatelných otiscích některých knih a myšlenek či inspirací v nich obsažených.

Ač byla beseda spíše komornějšího charakteru, nijak jí to neubíralo na živosti. Hned je totiž poznat, když lidé hovoří o něčem, co dělají s radostí a vášní. K příjemné atmosféře přispělo i nachystané občerstvení v podobě chlebíčků, na jejichž přípravu bylo mimo jiné užito jarních výpěstků samozásobitelských aktivit.

Žižkostel

Samotný festival začal v sobotu 25. května od 11.00 v prostoru žižkovského komunitního centra Žižkostel. Mnozí*hé z nás tam bylx poprvé a nutno říci, že prostor byl pro bukfér, jak o festivalu lidově mluvíme, jako ušitý – velikostí, kapacitou, kompozicí i zázemím. Před vchodem se nacházel informační stánek, kde si každý mohl vzít program festivalu a doptat se na informace, jež potřeboval*a. V přilehlé zahrádce objektu se nacházela kuchyně Food not Bombs Praha, kde bylo průběžně stále něco na zub. K dispozici byla kasička na dobrovolné příspěvky za jídlo, aniž by kdokoli kontroloval, zda strávnictvo něco přihazuje či nikoli. Přesto, jak už na podobných akcích bývá zvykem, se kasička velmi rychle plnila. A výběr byl široký. V sobotu na svačinku: chlebíčky s vegan pomazánkou a jarní oblohou, muffiny, lemon cakey, tiramisu; a z teplých jídel zeleninové curry s rýží či jumbo hot dog. V neděli byly vedle chlebíčků úžasné banánové řezy a další sladkosti a pro větší hladovce výborný veganský guláš s pečivem. Provozovatelstvo objektu pak nabízelo různé nealkoholické teplé i studené nápoje a vedle toho se čepovalo pivo. Na zahrádce instalované stoly a lavice pak přímo lákaly posedět a klábosit na čerstvém vzduchu. A kdo chtěl, mohl se tu zabavit u sítotiskové dílny.

V ústředním velkém sále, jenž byl efektně vyzdoben množstvím transparentů a vlajek, se nacházely řady stolů s nabídkou jednotlivých nakladatelství a kolektivů. Bylo jich opravdu mnoho, takže se předem omlouváme těm, které případně opomeneme. Vezmeme to od našeho stánku, který se nacházel zastrčený trochu bokem, ale o to větší prostor jsme mělx k tomu pořádně si nám přidělený kout vyzdobit. Na stánku jsme prezentovalx vedle publikací z předchozích let také nové číslo Existence na téma Východoevropské anarchistky a tři knižní novinky, které bylx obrazně ještě teplé z tiskárny. Šlo o tituly Václav Tomek pro anarchistický tisk, Charlotte Wilson. (Ne)známá anarchistka a Bezvlastie. Z historie anarchistického hnutí v Bulharsku. Kdo měl zájem, mohl si je pořídit za výhodnou cenu ve speciálním „novinkovém balíčku“. Skvěle nám zafungoval rozpis služeb na stánku, kterých se účastnilo jak členstvo, tak sympatizantstvo. Na naše distro přímo navazoval stánek našich přátel z Kolektivů solidarity. Mělx na něm zejména benefiční materiály, jako jsou tematické pohlednice od ukrajinského umělce Davida Čičkana či trička a mikiny. Jedinou knihou na stole pak byla ukrajinská mutace knihy Igora Oliněviče Jedu do Magadanu, kterou jsme hned vedle nabízelx v českém překladu.

Když jsme vyrazilx od našeho stánku do sálu, narazilx jsme na širokou nabídku anarchistické literatury od Active Distribution v angličtině. Jde o pravidelný a oblíbený stánek festivalu, jenž byl doplněn o anarchistická puzzle. Odtud se návštěvnictvo dostalo přes stůl undergroundového nakladatelství Pravěk k Salé distribuci nabízející publikace v českém i anglickém jazyce, nízkonákladové brožury a plakáty. Přes roh se nacházel merch klimatické iniciativy Limity jsme my, sousedící s nakladatelstvím Neklid, které coby své novinky nabízelo na první pohled krásně provedené knihy Historická úloha státu od Petra Kropotkina a rozhovor s Davidem Graeberem Když se řekne anarchie. Vedle pak nakladatelství Utopia Libri vystavovalo své nové tituly: Jestli mám zemřít, ať je to příběh, Bílí, ale ne tak docela a Autobiografie chobotnice. Anarchističtí akademici navázali stánkem s novými, anarchismu věnovanými, čísly časopisu Kontradikce a publikací Nečekáme nic od reforem. A poslední stůl v této řadě patřil nakladatelství Alarm, jeho publikacím a merchi. Poslední obvodová řada patřila literárnímu časopisu Plav, na dalším stole se skvěly krásné praktické i teoretické publikace Walden Pressu, vedle nichž se představily brožury anarchistické organizace z Budapešti Varjú Kollektíva. V neděli tu také přibyl stánek našeho kamarádstva z kolektivu Dekonstrukce s novými brožurami Out! a Jak kapitalismus upálil ženám práva. Řadu zakončila produkce od Kudla Werkstatt. Za průchodem na zahrádku a k baru se nacházel stánek Kolektivu 115. Vedle hlavního vchodu pak stůl s tinkturami ze Solidární Apotéky doplněný o trička s tematikou Anarchistického černého kříže a sousedící s materiály Iniciativy nájemníků a nájemnic.

Vnitřní kruh (tedy obdélník) začínal naproti hlavnímu vchodu distrem nakladatelství Broken Books. Po pravici pokračovaly stánky brněnského nakladatelství Nevim, které je součástí tamního kolektivu Tří Ocásků, a nakladatelství Adolescent, byly tu zastoupeny podpůrné iniciativy na pomoc aktivistům a aktivistkám v Rusku a v Bělorusku: Zóna solidarity a Anarchistický černý kříž – Bělorusko, či nakladatelství Radikální teorie a praxe. Tradičně se účastnil environmentální časopis Sedmá generace. Prezentoval se tu časopis The Anarchist Review of Books a francouzská odborová organizace CNT. Malá česká nakladatelství reprezentovalo Rubato se svou bohatou nabídkou. A nakonec jmenujme další stálici festivalu – skupinu Kolektivně proti kapitálu. Vedle toho v samostatné místnůstce působilo Spink distro, které na místě a bez bot tisklo své brožury.

Vedle hlavního sálu, který jsme právě obešlx, se odehrával program ve sklepě pod ním a v menších sálech nazvaných pro tuto příležitost „Bakunin“ a „Emma“. Zde se pak odehrávaly přednášky a diskuse, z nichž se pokusíme několik přiblížit.

Sobotní program

Sobotní přednášky odstartovaly hodinu po poledni. Vždy probíhaly dvě současně, takže člověk musel vybírat, kterou oželí. Nutno říci, že časový harmonogram se podařilo skvěle dodržovat, takže i když jste chtělx na následující přednášku, vždy jste mělx aspoň půlhodinku času na regeneraci, občerstvení, protažení a osvěžení na čerstvém vzduchu.

Mezi prvními body programu bylo představení nových čísel akademického časopisu Kontradikce věnovaných anarchismu. Výkonný redaktor Jiří Růžička představil koncepci časopisu, který se věnuje radikálnímu a kritickému myšlení v prostoru střední a východní Evropy (CEE). Navázal na něj Ondřej Slačálek a k číslům o anarchismu doplnil, že jsou kolektivním úsilím lidí, kteří jsou z hnutí a zároveň se věnují výzkumu. České číslo je věnováno aktuálnosti anarchismu a anglické anarchismu v CEE. Představil oblast výzkumu nazvanou anarchy studies a její dva základní trendy. Popsal vše, co se v obou číslech lze dočíst. Poukázal na regionální odlišnosti v reakcích na ruskou invazi na Ukrajinu a pokusil se definovat, v čem vězí. Podrobněji pohovořil o anketě s 14 jednotlivci a kolektivy a některých postřezích, které z nich vyplynuly. Jedním z nich je řešení otázky, co je v rusko-ukrajinské válce v sázce a kde je anarchistická pozice. Dalším uvězňování současných diskusí v debatách minulosti, přičemž nejlepší by bylo vnímat nové situace opravdu jako nové. Téma zakončil citátem z odpovědi Zosii Brom: „Co však bude mít trvalý dopad, je jádro skutečné anarchistické politiky: posuzovat věci takové, jaké jsou, naslouchat lidem, kterých se přímo dotýkají, dělat, co je v našich silách, abychom pomohlx ostatním v jejich boji s utlačovatelskou mocí, a prakticky přispívat tím, čím můžeme. Pokud se nám to podaří, budeme mít šanci stát se významnou silou. Pokud to nedokážeme, staneme se – nebo v některých případech zůstaneme – společenským klubem pro lidi, kteří rádi čtou staré knihy.“

V sále Bakunin zatím No Borders Team z Polska hodnotil v přednášce nazvané „Migrace v době destabilizace“ situaci na polsko-běloruské hranici, hovořil o novém migračním zákoně, strategiích EU a kladl si otázku, zda je zodpovědná migrační politika v kapitalismu vůbec možná.

Od tří začal druhý blok. Ve Sklepě hovořilx Kolektivně proti kapitálu / Mouvement communiste o stávkové vlně ve Spojeném království v letech 2022–23, a to opět velmi věcně a analyticky, jak mají ve zvyku. Tato vlna představovala důležitý restart třídního boje a je bezesporu dobré pokusit se porozumět, co může znamenat pro budoucnost bojů v zemi i v širších souvislostech.

Bakunin hostil panelovou debatu „Nakládání, publikování a distribuce radikální literatury“, které se účastnilx zástupci*kyně kolektivů nakladatelství Neklid, Salé distribuce/Roleta2, Safe space bookstore a Utopia libri, jenž debatu také moderoval. Velmi zajímavé bylo hned na začátku povídání o Safe spacu, a to jak o prvotní myšlence založit knihkupectví zaměřené na feminismus, tak o zkušenostech s útoky bulváru, o získání prostředků, přidružené veganské kavárně, pocitu podpory od lidí ze scény či získávání know-how nebo o důležitosti intersekcionality. Salé distribuce pohovořila o různých zkušenostech ze své dlouhé historie a představila nový prostor Roleta2. Neklid zas mluvil o počáteční potřebě vydávat nedostupnou překladovou literaturu, o praktickém chodu nakladatelství a zapojení jednotlivých lidí, kteří často za svou práci nechtějí žádné peníze. Je vůbec důležité nezatahovat do těchto aktivit kapitalismus. Dále se v panelu řešily otázky, jak podpořit vznik původních titulů nebo jak efektivně distribuovat radikální literaturu v ČR. V tomto bodě byly popsány problémy s velkými komerčními distribučními společnostmi, ale také vize založení distribučního družstva malých nakladatelů, které by bylo férové jak vůči vydavatelům, tak knihkupcům. Když se nevytváří potřebné struktury, není se o co opřít. Je tedy potřeba se potkávat a síťovat.

Třetí blok, jenž začínal v pět, uvítal organizaci IuRe (Iuridicum Remedium), která se věnovala otázce kapitalismu dohledu, kdy jsou masově shromažďovaná osobní data využívána k cílení reklamy. Zároveň se snažila poradit, jak vytvářet co nejmenší datovou stopu a vyhnout se tak chapadlům cílené reklamy.

Paralelně s tím se ve Sklepě chopil slova editor ruskojazyčného nakladatelství RTP Books (zkratka znamená Radikální teorie a praxe), aby představil knihu Skinhead Sokrates: Život ruského antifašisty. Zároveň s tím také uvedl další knihu, a to o aktuálních zkušenostech z války. Kniha o Alexeji Sutugovi přezdívaném Sokrates byla vydána na počest antifašistům zabitým v Rusku a Bělorusku. Vydavatel promluvil o současném antifašistickém hnutí. Přiblížil Sokratův život – aktivistické začátky, podíl na organizování ekologických kempů, konflikty s neonacisty, pobyty ve vězení… Pro naše nakladatelství je důležité, že jsme si během bukféru potvrdilx dřívější plán na český překlad knihy, jenž je ale poměrně náročný vzhledem k množství slangových a hovorových výrazů vyskytujících se v jednotlivých vzpomínkách.

Závěrečný večerní blok byl asi návštěvnicky nejvýživnější. V sále Bakunin od sedmi proběhlo představení knihy od nakladatelství Utopia Libri Jestli mám zemřít, ať je to příběh. Prostřednictvím rodinných příběhů několika Palestinek žijících v Česku nebo Čechů s kořeny v Palestině popisuje palestinský pohled, který je v českém veřejném povědomí zoufale málo zastoupen. Několik dalších autorů a autorek potom v knize zprostředkovává další kontext o povaze okupace, židovské zkušenosti ve vztahu k Izraeli nebo o střetu dvou historických pamětí – kolonialismu a holocaustu.

Ve sklepním sále se slova ujaly dva lidé z autorstva dlouho připravované knihy o českém anarchismu Nečekáme nic od reforem – Ondřej Slačálek a Arnošt Novák. V prezentaci se dynamicky střídali a doplňovali, což hezky udržovalo pozornost po celém tom přednáškovém maratonu. Prvně představili kolektiv autorstva i to, jak kniha vznikala na pomezí dvou světů – aktivistického a akademického. Zajímavá byla reflexe práce na obsahu, kdy bylo potřeba znovu si prožít některé debaty, například tu vždy nejúmornější, kdo je tady ten správný anarchista. Ti z autorstva, kteří byly přímými účastníky někdejších sporů, tak museli přistoupit ke sledovanému tématu s pokorou. Texty navíc byly vystavovány kolektivní diskusi, a to i mimo autorský kolektiv. Mimo jiné se ukázalo, nakolik je těžká práce na interdisciplinárním sbližování autorstva. Kniha se skládá ze dvou částí, stejně jako dějiny českého anarchistického hnutí. První se věnuje období vymezenému roky 1877–1928 a druhá novodobému hnutí, jehož počátky datuje až k roku 1979. Podle řečníků ale nejde ani náhodou o definitivní dějiny hnutí, nýbrž o jeho konkrétní kapitoly, přičemž z každého období bylo vybráno pět takových. Byl také představen koncept, jímž se v knize přistoupilo k definici anarchismu. Ten je v ní popsán coby průsečík šesti konceptů: antiautoritářství, přímé akce, solidarity, sebeorganizace, utopie a revoluce. Následně více či méně stručně představili jednotlivé kapitoly, načež dostaly prostor otázky z publika. Ty směřovaly k otiskům anarchistických aktivit ve společnosti, k historickým proudům předcházejícím anarchismu, k úspěchům hnutí v posledních letech, k ekonomickým teoriím anarchismu či k chybějící kapitole o třídní politice novodobého českého anarchistického hnutí.

Večer se rozprostřel do mnoha volných debatních kroužků, kde se při pivu či nealku hovořilo vážně i nevážně. A na své si přišlx i hudební nadšenci na sklepní afterparty, kterou zahájil zpěvem Prague Revolutionary Choir, po němž nastoupil Kpt. Krab následovaný Glitch Katz & Hopsando Dupando Djs.

Nedělní program

V jedenáct dopoledne už bylo v hlavním sále opět živo, i když se zdálo, že neděle přilákala o trochu méně návštěvníků než předchozí den. V poledne pak začal další přednáškový maraton. Ve sklepě se hovořilo na téma „Odpor proti diktatuře v Bělorusku v době války“. Kamarádstvo z Anarchistického černého kříže – Bělorusko se pokusilo předestřít obraz země pod Lukašenkovým jhem. Soustředilo se na odpor lidí v těžkých politických podmínkách a na život ve vězeních anarchistických a antifašistických kamarádů*ek. Na konci zazněl hezký a především nepatetický dovětek o tom, že i když teď mnoho z nás má pocit, že je to všechno úplně na houby a marné, je to přesně ten moment, kdy je třeba něco dělat namísto kňourání, že je všechno špatně.

V sále Bakunin se paralelně s tím ujal slova Kolektiv 115 s prezentací „Co znamená antifašismus dnes?“ s cílem nastínit, jak kolektivně vzdorovat fašismu v jeho současných podobách a jaké strategie můžeme jako hnutí v tomto boji použít. Mluvčí se snažilx vést spíše diskusi než striktní přednášku, což však při ne zrovna ideálním moderování vedlo místy ke zbytečným průtahům, a to zejména v otázce definování pojmů fašismus a postfašismus. Došlo i na hru s publikem, kdy nám byl přečten (fašistický) výrok některého z politiků (Fiala, Drobil, Babiš) a my mělx hádat, kdo to řekl (nejčastěji padal Okamura, pak Konvička a Bašta). Debatovalo se nad otázkou, proč si fašisti vybrali za cíl zrovna téma genderu, nebo také nad různými formami boje s fašismem.

Od druhé hodiny se opět začínalo na více místech. V sále Emma se mohlx zájemci a zájemkyně zúčastnit workshopu facilitace a kolektivního učení, kde Kruh Intersekce mimo jiné ukázal možnosti diskusí ve skupině a metodiky pomáhající soudržnosti kolektivu. Největší pozornost ale bezesporu přitáhl sklepní blok „Anarchisté ve válce“ pořádaný Kolektivy solidarity. Jejich zástupce nejdříve pustil rekapitulační videa za roky 2022 a 2023, která okomentoval a dodal jim širší kontext. Mluvil například o chystaném zákonu o mobilizaci, který je hodně přetřásán. Zhodnotil ho v zásadě jako politickou záležitost, která nebude mít na průběh války (ani situaci obyvatel) zas takový vliv, protože Ukrajina nemá dostatečné trénovací kapacity, tj. reálně stejně mobilizovat nemůže. Vyslovil myšlenku, že jde o krok, který má částečně uklidnit vojáky již nasazené na frontě, kteří jsou oprávněně nasraní, že společnost nebere situaci dost vážně. Představil různé aktivity Kolektivů solidarity, kupříkladu podporu bojujících, humanitární aktivity např. v Lymanu a nově výrobu FPV dronů pro antiautoritářské bojovníky. Potom začalx přítomní tak nějak samovolně klást otázky, zčásti konstruktivní (např. na udržování nehierarchie a boje s autoritami na frontě), zčásti neplodné (např. klasické „ale anarchisti v armádě, to je přece protimluv“), žádná konfliktní situace však nenastala, zástupce Kolektivů solidarity zodpověděl vše dost věcně a srozumitelně. Na přednášku rovnou navázala část, kde se řešily možnosti zapojení lidí v Česku. Při té příležitosti byl na pódium pozván zástupce Anarchistické federace, který stručně promluvil o tom, jak nakupujeme auta pro antiautoritářstvo na Ukrajině, a vybídl publikum, aby případně psalo na federační e-mail, kdyby měl někdo nějaké užitečné dovednosti nebo kontakty. Po AF se představilo zástupectvo Resistance Support Clubu, které popsalo zas svoje aktivity – mluvilo se tedy především o stavění dronů a o sbírce na protidronové vybavení. Po skončení bloku na místě někteří zůstalx a ještě nějakou dobu diskutovalx.

Bakunin hostil od půl čtvrté přednášku Ronnieho Barkana, izraelského disidenta a spoluzakladatele organizace Boycott from Within, jenž se dlouhodobě účastní protestů, přímých akcí a odmítá vojenskou službu, vede kampaně BDS a přednáší po celém světě, přičemž byl za svůj aktivismus několikrát zatčen.

Závěrem

Co říci závěrem? Na prvním místě poděkovat, a to jak pořadatelstvu a všem, co zajišťovalx vše, co bylo k hladkému chodu a spokojenosti potřeba, tak všemu vystavovatelstvu a přednášejícím, ale i návštěvnictvu, které opět dokázalo, že má o anarchistickou publicistiku zájem. Na akci se během obou dní protočily stovky lidí, takže jejich celkový počet si vůbec netroufáme odhadnout. Rádi jsme vidělx známé tváře a debatovalx s těmi novými. Jsme moc vděční, jak za Anarchistickou federaci i pracovní skupinu nakladatelství, že jsme opět mohlx být toho všeho součástí. Přišlo nám, že festival měl zas o něco větší mezinárodní rozměr, a to zejména s ohledem na prostor CEE. Navíc je skvělé, že se v této široké, avšak poněkud odstrkované evropské geografické oblasti konala ve stejném termínu další obdobná akce, a to anarchistický knižní veletrh v Rize.

Těšíme se opět příště na shledanou. (AF)

Hej, kotě, jsi snad LNG terminál? Že bych tě zablokovala

Dojmy z třetího jadranského klimakempu

Předposlední srpnový týden se klima „teroristvo“ sešlo na chorvatském ostrově Krk, aby protestovalo proti rozšíření tamního LNG terminálu a investicím místní vlády do fosilních paliv. Třetí adriatický klimakemp se na rozdíl od minulých ročníků nesl v duchu vytříbeného OPSECu. Nejednalo se o zbytečnou paranoiu, spíše o poučení z minula a rozumné omezení mobilních telefonů a šíření informací ven. Oproti minulému roku byl letošní klimakemp pouze na pozvánku.

Pozvánku jsme dostali*y i my z federace, a tak jsme se bez toho, aniž bychom příliš zabředávali*y do detailů a prozradili*y snad něco, co by prozrazeno být nemělo, pokusili*y sepsat kratší reportáž, shrnout naše zkušenosti a zvěčnit „vajb“ celé akce.

Balkánský klimáč byl velice specifický tím, že neměl doprovodný program, tak jak jsme u klimakempů normálně zvyklé. Žádné přednášky ani workshopy se tento rok nekonaly. I přes absenci tradičního programu jsme se ale vůbec nenudili*y. Volných chvil nebylo moc, a když nastaly, byly příležitostí k lepšímu prosíťování a navázání nových přátelství, nikdo v kempu netrpěl nudou. Na rozdíl od jiných kempů měl tento jednu výhodu k nezaplacení – stanovali*y jsme asi 500 metrů od pláže. Pauzy mezi plénováním a přípravou na akční den nám zaplnilo plavání v moři a slunění na pláži.

Za úsvitu akčního dne se k LNG terminálu vydala s transparenty skupinka s nižším akčním levelem. Cílem bylo dostat se na pláž za plotem ohraničujícím oblast terminálu, což nám ale zhatili policajti, kteří nás začali hnát lesem. Krátce jsme se vyfotografovali*y s bannery na pobřeží, ale když se k nám obrátil hlídkující člun, rozprchli*y jsme se. Policie zadržela jen jednoho z nás, naneštěstí zrovna kamaráda s kamerou. Zbytek nás utekl do lesa, kde jsme se až do poledne vyhýbali*y pátrajícím fízlům.

Největší akční level měla skupina blokující terminál v noci na kajacích. Ta vyrazila dřív než legální demonstranti a podařilo se jí k terminálu doplout. Tam se ale potkali*y se soukromými sekuriťáky najatými LNG korporací, kteří až moc horlivě bránili majetek svého pána. S úsměvem (reálně se tomu někteří smáli) mlátili lidi do hlavy a brutálně svázali nohy kamarádce pověšené na terminálu. Ta omdlela a byla transportována do nemocnice. Zmiňují se o tom i chorvatská média, ale s dodatkem, že vůči ní nebyly „využity donucovací prostředky ze strany policie“. Na špinavou práci se totiž tak jako u nás najímají wannabe náckové ze soukromých sekuritních agentur. Za zmínku také stojí výhrůžky kopnutí do hlavy kolenem, které jsme si vyslechli*y od policajtů.

Ohled na naše zdraví ale nebrali ani někteří zaměstnanci. Ti využili svých velkých lodí, aby rozvlnili vodní hladinu, zatímco nám přímo do ksichtu stříkali vodníma tryskama. Nejagresivnější zaměstnanec po nás házel rybářský vodní hák ve snaze někoho na něj zachytit, takže šlo skoro o život.

Náš příběh pokračuje na pobřeží, v temné policejní dodávce bez oken, kam nás fízlové naskládali spolu se zbytkem kamarádstva. Poslední kamarádka kladla pasivní odpor, tak ji museli tahat, jenže najednou se rozklepala jako v epileptickém záchvatu. Řvali*y jsme na fízly, ať zavolají sanitku, ale co udělali? Radši nám zavřeli dveře od dodávky a my zůstali*y ve tmě. Byly to hrozné dvě minuty čekání, ale nakonec se ukázalo, že je naše kamarádka v pohodě. Šťastní*é jsme ji přivítali*y mezi námi a atmosféra se rázem uvolnila. I ten fízl snad pochytil krapet svědomí a uvnitř dodávky nám rozsvítil.

Vězení byla sklepní místnost bez oken a s dírou v zemi sloužící jako záchod, která se ale dala spláchnout pouze zvenku. V cele nebylo umyvadlo, jen zvonek na fízly, kamera, jedna postel a pár dek. Dál situaci popisuje jeden z naší skupiny:

„Když mě tam prve celého mokrého hodili, byl jsem rád: konečně jsem se mohl vyspat. Po chvilce jsem však ocenil nízkou kapacitu místní fízlárny, když ke mně do cely zavřeli i kamarádstvo. Chvíli jsme si vášnivě povídali*y, chvíli jsem se bál (to když jsem byl v cele najednou sám), chvíli jsme pak otravovali*y fízly, až nám dali slíbenou vodu, ale většinu času to byla prostě nuda a snaha aspoň na chvíli usnout. Víc jak 24 hodin tam ale nikdo nestrávil.

Z vězení jsme se nakonec dostali*y všichni nedobrovolnou či dobrovolnou identifikací (ač některé a někteří vydrželi*y opravdu dlouho). Nevelké pokuty se zaplatí z již vybraných peněz a benefitů, takže kromě záznamu u fízlů jsme z toho vyvázli*y dobře. Traduje se, že prý někdo obelstil fízly falešným jménem a falešnou adresou, ale to je na jiné vyprávění.

Nakonec chci zmínit dojetí, které jsem zažil po propuštění. Organizátorstvo bylo sice ve stejném městě, což jsem nevěděl, ale nikdo mě před fízlárnou nevyzvedl, jak je zvykem na přímých akcích u nás, což ve mně vyvolalo paniku. Netušil jsem, co budu sakra dělat, fízlové mi vrátili pouze třetinu peněz, které jsem u sebe měl, a nevěděl jsem, kam mám jít. Safe point byl asi 1,5 km pěšky a já nevěděl ani směr. Ve vězení byly ještě kamarádky, ale ty plánovaly zůstat, jak to půjde. Bál jsem se víc než ve vězení a nikdy jindy jsem se necítil tak opuštěný. Nakonec jsem zvolil pomoc od kolemjdoucích: pamatoval jsem si právní číslo, na které jsem chtěl zavolat s tím, že právník o mně dá vědět organizátorstvu. Vypadal jsem opravdu jako největší vandrák a lidi se mnou moc interagovat nechtěli*y, ale nakonec jsem objevil záchranu. Paní v trafice mi nejenom půjčila svůj mobil, ale ještě si sama s akčním právníkem chvíli povídala, a dala mi vodu zadarmo! Bylo jasné, že místní paní náš aktivismus podporuje a má to smysl. Když budete někdy ve městě Krk, zajděte z kopce pod fízlárnou do první trafiky, kterou uvidíte.“

Ani přes nepříjemnou zkušenost s bezpečnostními složkami nelze klimakemp jako celek hodnotit jinak než pozitivně. Přímá akce byla úspěšná, i když jsme u terminálu nevydrželi*y tak dlouho, jak jsme původně plánovali*y, tanker ten den nezakotvil. Úspěšné byly i vedlejší cíle jako prezentace v médiích a rozvíření veřejné debaty okolo budoucnosti a rozšíření terminálu. Z klimakempu odjíždíme spokojení*é a nezbývá než poděkovat organizátorstvu a těšit se na příští ročník.

Pokud byste chtěli*y organizátorstvu přispět na náklady spojené s organizací klimakempu a na příští ročník, můžete tak učinit přes IBAN na tento revolutový účet: LT12 3250 0979 9345 5908. (-jb-)

Téma Existence: Anarchistická pedagogika

Otázkou vzdělávání jsme se zabývalx již v minulosti, ale uznalx jsme za více než potřebné dané téma oprášit, hledat nové perspektivy a zdroje inspirace. Téma anarchismu a vzdělávání mapujeme až k počátkům rozvoje anarchistické teorie, ohlížíme se za praktickými zkušenostmi a jdeme až k filozofickým základům vzdělávání, jeho účelu a podstaty. Celou věc bereme jako studium – poznávání a učení se –, nikoli jako tímto jednou a provždy uzavřenou záležitost.

V roce 2003 mělo vyjít 15. číslo Existence s tématem „anarchismus a vzdělávání“. Jenže nevyšlo (časopis si dal až do roku 2010 odmlku) a připravený materiál byl otištěn v A-kontra č. 3/2003. Když se na texty zpětně podíváme, je znát, že klouzají po povrchu. Anarchistické hnutí bylo mladé a hledalo odpovědi. I dnes je hledáme a abychom tak mohlx činit, učíme se zároveň pokládat správné otázky. Spolu s tím neustále zjišťujeme, že žádné odpovědi nejsou definitivní a že je třeba je čas od času revidovat. Zjišťujeme, že někdy je v danou chvíli důležitější ptát se a hledat, tedy zaměřit se na cestu.

K tématu přispěla také Anarchofeministická skupina, když v roce 2004 věnovala 6. číslo svého časopisu Přímá cesta tématu „výchova a vzdělávání“. Na jeho stránkách se zaměřila zejména na výchovu dětí, moc a autoritu, genderové hledisko ve výchově a alternativy v základním školství.

Pojďme tedy udělat po dvaceti letech malou revizi tématu, pojďme se znova ptát, pojďme hledat inspirace, ponořit se do teorie stejně jako do praxe. A na základě toho definujme výzvy, před nimiž stojíme. Za tu pro někoho krátkou, pro někoho dlouhou dobu se mnohé změnilo – moderní technologie, které by se daly využít v otázce celoživotního vzdělávání, značně pokročily, zároveň máme dostupných mnohem více zdrojů, které se otázce přímého či nepřímého vztahu anarchismu a vzdělávání věnují.

Co je vzdělávání?

O čem že se tu vlastně bavíme? Co že je vlastně ono vzdělávání? Jak je chápáno ve své institucionalizované podobě a jak ho naopak vnímá anarchistvo? Při bližším pohledu zjistíme, že se bavíme vlastně o dvou zcela odlišných přístupech.

V obecném pojetí se vzdělávání, tak jak je s ním dnes (a bylo tomu tak i v minulosti) nakládáno, točí zejména kolem povinné školní docházky, vysokého školství, popř. kolem rekvalifikačních kurzů a školení. Všechny tyto oblasti moderního vzdělávání se točí především kolem jedné věci, a to přípravy lidských zdrojů, jak jsou technokratickým dehumanizujícím slovníkem lidé v produktivním věku nazýváni, k výkonu pracovních povinností a zařazení do ekonomické struktury kapitalistické (popř. státně kapitalistické, jak tomu bylo před rokem ’89) společnosti.

V anarchistickém pojetí je vzdělávání celoživotní dobrovolný proces poznávání a učení se. Proces, jehož účelem je rozvoj jedince s emancipačním potenciálem nejen pro něj samotného, ale pro komunitu a společnost jako celek. Proces, na jehož řízení se sám podílí a rozhodujícím dílem určuje jeho směr.

Pro první, autoritářský, typ vzdělávání je typickým projevem státem řízený a regulovaný školský systém. Jeho smyslem je především disciplinace a s ní související osvojování principů autority a podřízení. To je nutné pro hladké fungování jedince coby poslušného občana v rámci státu a poddajného zaměstnance v ekonomické oblasti. Samotné vzdělávání je tu okleštěno na proces vyučování.

Antiautoritářské pojetí vzdělávání je oproti tomu o učení a není nutně vázáno na žádné instituce. Pokud existují, pak plní v roli zprostředkování, konzultace a inspirace.

Je škola osvobozením?

Školství je historicky vydáváno za nástroj emancipace. Avšak institucionalizované školství člověka navzdory všem svým deklaracím neemancipuje, nepovznáší ani neosvobozuje. Přes všechny vědomosti, které se do něj snaží nalít a uložit v něm jako v bance (proto Freire nazývá takový typ vzdělávání bankovním), ho naopak spíš ohlupuje. Hezky to popsal Kropotkin v eseji z roku 1896 slovy, která platí i pro dnešní dny, když o výchově poskytované státem ve škole i později říká, že „porušila naše mozky, že začínáme ztrácet ponětí o tom, co je svoboda, a zaměňujeme ji s poddanstvím“. K čemuž dodává: „Je to smutná podívaná, když vidíme, že ti, kteří se sami považují za revolucionáře, projevují tu největší nenávist k anarchistům – protože anarchistické pojetí svobody přesahuje jejich ubohé a úzké pojetí svobody, kterému se naučili ve státní škole. Je tomu tak, protože duch dobrovolného poddanství byl vždy a dosud je živen v mladých mozcích, aby bylo stále udržováno ujařmení poddaných státem.“ Je to právě poddanská morálka, kterou institut školy sobě vlastním autoritářstvím dětem vštěpuje od útlého věku, aby tak navázal na patriarchální autoritářské vzorce, které si s sebou dítě přináší z „tradiční“ atomární rodiny.

Škola byla a mnohdy ještě stále je institucí, která v dětech cíleně buduje zvyklost myšlenkové podřízenosti a přijímání shora řečených postojů. Po listopadu ’89 se pošilhávalo směrem na Západ, odkud přišly některé inspirativní momenty. Jedním takovým je snaha nechat děti vytvářet si vlastní názory a umět je vyjádřit. Anarchista David Graeber za tím ale nevidí nic, co by nás někam posouvalo, když se ptá, co je to „názor“. Protože „názor je to, co máte, když nemáte žádnou moc. Prezidenti… ani premiéři nemají názory. Mají konkrétní politiku.“ A odkazuje zejména na americký vzdělávací systém, „v němž se dětí neustále ptáme na jejich názory, i když ony dobře vědí, že jejich názory nikoho nezajímají a nikdo je nebude brát vážně“. Vše by bylo úplně jiné, „kdyby děti občas mohly přijímat skutečná rozhodnutí, jejich dopady by se jich týkaly“.

Je škola pokrokem?

V rámci eurocentrického nahlížení na svět si naše společnost nechala vnutit názor, že povinná školní docházka je jedním z největších úspěchů posledních století. Touto optikou je pak posuzována úroveň ostatních společenství. Nesplňují-li tuto podmínku, jsou zaostalá, chudá a primitivní. A proto potřebují, aby k nim byly importovány „civilizační zvyklosti“ a s nimi související pokrok.

Jenže se velmi brzy zjistilo, že tento vývoz, realizovaný mimochodem velmi necitlivě, i když někdy s dobrými úmysly, způsobuje rozklad oněch společenství a jejich propad do skutečné chudoby. Vnucená alfabetizace, tedy naučení lidí číst a psát, není nutně žádným požehnáním, i když ve své etnocentrické zaslepenosti je „naše“ civilizace ochotná se za tento názor prát (doslova) do krve. Zvláště když se s tímto školským misionářstvím veze ruku v ruce i to náboženské a ekonomické. Skvělý recept, jak oblasti, kde lidé žijí tisíce let a nemají s tím žádný větší problém, svrhnout do propasti sociálního a ekonomického zmaru a závislosti.

Boj proti negramotnosti, snaha naučit lidi číst a psát, byl osvícenský ideál povznesení člověka. Jenže aby se mohl člověk povznést, musí k tomu mít i další potřebné – sociální a ekonomické – podmínky. V rámci oficiálního boje proti negramotnosti a zavádění povinné školní docházky byly ale skutečné motivy jiné, a to snadnější kontrola obyvatelstva, zavádění osobních dokladů, možnost odvolávání se na právní teror spočívající ve formulce, že neznalost zákona neomlouvá. Když každému je zajištěna výuka čtení a psaní, nemůže se již nikdy na nic vymlouvat.

Je škola o rovnosti?

Dalším tradovaným mýtem o škole je tvrzení o jejím rovnostářském potenciálu a o rovnosti příležitostí. Vždyť účelem rituálu institucionalizovaného školství je „skrýt před jeho účastníky rozpory mezi mýtem egalitářské společnosti a třídní realitou“ (Illich). Nemusíme se ani moc snažit, abychom zjistilx, že rovnost příležitostí v třídně rozdělené společnosti obdobnou je pohádkou jako například tvrzení, že volby mohou něco v buržoazně-demokratickém či jiném státě změnit. Úroveň vzdělání zpravidla nakonec odpovídá sociální stratifikaci ve společnosti, tedy tomu, z jaké sociální skupiny se ten*ta který*á rekrutuje. Jakkoli může být školství bezplatné, jde ve výsledku jen o iluzi, jelikož náklady spojené se studiem mohou být pro mnohé rodiny či jedince neúnosné. Navíc je při snaze o postup nutné dokládat svou způsobilost a je bezesporu rozdíl mezi někým, komu rodiče zajistí doučování, a někým, kdo je nucen přispívat do rodinného rozpočtu brigádnickou prací ve volném čase.

Otázky školství jsou velmi úzce spjaty s tržními otázkami. Škola se stala místem konzumace vzdělávání. Školy vytváří poptávku po vyučování. Taková „poptávka po prefabrikované dospělosti je mnohem hrubějším popřením vlastní iniciativy než poptávka po vyrobeném zboží“(Illich). Vzdělání (i to bezplatné) se stává zbožím. To s sebou mimo jiné nese škodlivý důraz na kvantifikaci výsledků, což opět může jedny vylučovat a jiné protežovat. Vzdělání pak nemá mnoho společného s učením se a poznáváním, nýbrž funguje jako specifická forma investice

Dále je tu poptávka průmyslu po pracovní síle. Její projevy můžeme sledovat poměrně často, když se v médiích volá po tom, aby byli žáci končící základní vzdělání častěji umisťováni do učňovských oborů, nebo když politici horují za omezení humanitních oborů na univerzitách. Rekvalifikační kurzy pro dospělé pak mají za cíl nikoli naučit zájemce nové dovednosti dle jeho*jích skutečných preferencí, ale umožnit zvýšení vlastní bonity na pracovním trhu s ohledem na to, jaké ten preferuje kvalifikace.

Je vůbec škola zapotřebí?

Před dvaceti lety jsme se zabývalx zejména otázkou alternativ ve školství a tím, jak by v jejich rámci šly dělat věci jinak, aby se mohlo více zapojit studentstvo a další aktérstvo do rozhodování aby se rozmělňovala hranice mezi katedrou a posluchačstvem. Nyní jsme ale zjistilx, že je třeba v našich otázkách jít mnohem dál a ptát se, jestli by nebylo vůbec nejlepší zbavit se celého konceptu školství a s jeho odmítnutím začít o vzdělávání přemýšlet v úplně nových, vskutku revolučních souvislostech.

Tady se nám stává velkou inspirací nevelký spis Odškolnění společnosti od Ivana Illiche a jeho přístup: „Začal jsem odhlížet od toho, co škola dělá, a soustředil jsem se na to, co říká, co její skrytý učební plán namlouvá žákům a ještě více učitelům: totiž určitý obraz člověka, člověka potřebného, a to zvláště ,člověka potřebného vzdělání a výchovy‘.“

Illich inspiroval další myšlenkové rozvíjení tzv. descholarizace (odškolnění). O té můžeme přemýšlet ve dvou rovinách. „Zaprvé jde o proces, jímž se člověk, který už má za sebou školní docházku, učí zbavovat se návyků a chování, které mu ve škole vštěpovali. Zadruhé se tímto slovem označuje vytváření alternativ ke školám a institucionalizovanému vzdělávání. Tato alternativní výuková prostředí stojí na principu nehierarchických vztahů mezi studujícími a mentory či mentorkami. Klíčem je uznání faktu, že se učíme vždy a všude a že vědění lze předávat všemi směry.“ (bergman, Montgomery)

Pokud státem regulovaný školský systém odmítneme, vyvstává otázka, co namísto něj?

Kudy se vydat?

Není ani náhodou naším cílem vykreslovat přesnou podobu vzdělávání v pomyslné anarchistické společnosti, natož navrhovat nějaké reformy ve stávajícím systému. Není to tak, že bychom nepodporovalx upřímné snahy progresivních pedagogů*žek o co nejzdravější rozvoj dětí (i dospělých). Jen jsme opatrní před natíráním ve své nejhlubší podstatě autoritářského školství na růžovo, jelikož právě to se může stát momentem zakonzervování nezměněného „skrytého učebního plánu“.

V tomto našem vstupu do diskuse o anarchismu a vzdělávání, kterou tímto po letech oživujeme, se zaměřujeme především na filozofickou perspektivu anarchistické pedagogiky. Tu můžeme vystavět na třech základních pilířích. Jedním je tázání se po „lidské přirozenosti“, z něhož vyplývá pátrání po „anarchistické etice“, jak ji nadčasově předestřel Kropotkin, po úskalích důrazu na myšlenku racionality a po touze poznávat a učit se. Druhým je základní soubor anarchistických principů, které jsou nám kompasem při budování anarchistické teorie a praxe. A třetím je sama praxe – experimentování, reflexe, poučení…

V otázce vzdělávání pak z anarchistické perspektivy můžeme pro další debatu definovat několik základních předpokladů, popřípadě otázek, které čekají na zodpovězení. Vzdělávání je třeba brát jako celoživotní proces a přemýšlet o něm v jeho komplexnosti, tzn. brát v potaz, že člověk se de facto učí v každém okamžiku svého života a učení není nutně vázáno na nějaké institucionální nástroje. Jedinec sám je tím, kdo ve výsledku určuje svou cestu vzdělávání. Aby tak mohl činit, co nejvíce ke své spokojenosti, je třeba vytvořit nástroje, které mu to budou umožňovat. Těmi nástroji by měly být jednak sítě poskytující poradenství, mentoring, „vedení“ a psychologickou podporu, dále sítě umožňující přístup k učebním předmětům (knihy, videa, audia, učební pomůcky…) a prostředím (učebny, pracoviště, sportoviště…), k potřebnému učitelstvu (pedagožstvo, řemeslnictvo, umělectvo...) a k učebním partnerům („spolužáctvo“ s obdobným zájmem). O zajišťování těchto sítí a jejich koordinaci by se mohla starat federace zainteresovaných, která by reflektovala jak požadavky učících se jednotlivců, tak obecnější potřeby jejich sdružení a komunit.

Principy, na nichž by systém vzdělávání stál, by byly dobrovolnost, spolupráce, samospráva, vzájemná podpora, federalismus, síťování, rovnost… Tyto principy by se pak v rámci procesu vzdělávání a participace na sociálním a ekonomickém životě komunity propisovaly do samotných jednotlivců. Cílem by pak byl jejich celoživotní rozvoj vedoucí k samostatnému rozhodování o nich samých a k naplňování jejich konkrétních potřeb a učebních zájmů. Proces by byl nastaven tak, aby je učil spolurozhodovat v rámci komunit a zvnitřňoval solidární praxi vzájemné pomoci jako cosi přirozeného.

Jak se vzdělávat tady a teď?

Tolik utopický (neplést se slovem nereálný!) rozměr anarchistické perspektivy vzdělávání. Vedle něj ale rozmýšlíme své přístupy tady a teď, které by byly nositeli našeho prefigurativního jednání.

Edukativní rozměr v tomto směru má už naše organizování se. Edukativní je i sama přímá akce, na níž zakládáme jádro svých aktivit. V knize o historii českého anarchistického hnutí jsou takto popsány např. dřívější stávková činnost severočeských anarchistických horníků nebo nedávná zkušenost se squatingem a jeho učením se anarchismu v každodenní praxi.

Abychom ale mohlx mluvit o pedagogickém aspektu svých současných aktivit, je třeba změnit přístup těkání od akce k akci, který je sám o sobě nekoncepční, a tudíž jestli něčemu učí, pak špatným návykům. I tady bychom si mělx pokládat otázky, a to tak že kolektivně, nejen samx pro sebe. Mělx bychom hledat shodu nad předměty svého aktivismu i nad jeho podobami, mělx bychom se poznávat, učit se naslouchat a hledat společná řešení. Zároveň bychom se mělx učit reflektovat to, co děláme, jak spolu komunikujeme a jak o sebe vzájemně pečujeme.

V rámci prefigurace (předjímání našich utopií) bychom mělx budovat sítě umožňující nám (i dalším, kteří o to projeví zájem) získávat přístup ke zdrojům vzdělávání. To ale s sebou mj. nese další důležitý rozměr, jímž je budování fyzické infrastruktury anarchistického hnutí. Její vytváření a udržování pak přináší silný edukativní moment. A právě takové momenty nám umožní se odškolnit, tzn. zbavit se hierarchických návyků, které nám škola vepsala do našich myslí a těl.

Zdroje:

* D. Graeber: Když se řekne anarchie. Neklid, 2024.

* P. Freire: Pedagogika utlačovaných. Neklid, 2022.

* P. Kropotkin: Historická úloha státu. Neklid, 2024.

* c. bergman, N. Montgomery: Radost z boje za lepší svět. Neklid, 2023.

* I. Illich: Odškolnění společnosti. SLON, 2001.

* B. Kuřík, D. Magincová, O. Slačálek a kol.: Nečekáme nic od reforem. Herrmann & synové, 2024.

Anarchisté o vzdělávání

Alexej Strelcov

O anarchismu vyšlo mnoho knih a článků, ale pozornost byla věnována především politickým a sociálněekonomickým rysům tohoto hnutí. Přitom díla významných anarchistů obsahují mnoho zajímavých nebo osobitých myšlenek týkajících se veřejného vzdělávání. Abychom zaplnili tuto mezeru, předkládáme formou redakčního výběru z článku Alexeje Strelcova stručný přehled názorů takových představitelů anarchismu 19. století, jako byli Pierre-Joseph Proudhon a Max Stirner, Michail Bakunin a Petr Kropotkin. Měli bychom však začít už od konce 18. století.

Godwin, Stirner, Proudhon

Anglický spisovatel a publicista William Godwin (1756–1836), mimo jiné autor knihy Zkoumání o podstatě politické spravedlnosti (1793), byl první, kdo se postavil proti myšlence národního vzdělávání a vysvětlil proč: vláda by ho neváhala využít k upevnění své moci a trvalému zachování svých institucí. Stavěl se také proti zapojení církve do vzdělávání jako zastaralé a námitky nepřipouštějící instituce. I vzdělání získané na univerzitách a dalších institucích tohoto druhu bylo na hony vzdálené úrovni vědy.

Godwin uznával hodnotu vzdělání, které považoval za prostředek k nápravě lidského rodu, ale navrhoval zajistit, aby bylo neformální a dobrovolné: „Kdo se učí, protože se chce učit, bude naslouchat a rozumět výuce, které se mu dostává. Kdo učí, protože chce učit, bude své povinnosti plnit s nadšením a pílí. Jakmile však politická instituce určí každému jeho místo, bude se vše vykonávat s leností a lhostejností.“ (Godwin, 1973)

Osvícení učitelé, osvobození od státních a církevních představ, proto budou vyučovat v jakýchsi diskusních skupinách. Sám autor si ovšem uvědomoval, že problém je v nedostatku odpovídajícího počtu pedagogů. Godwin tak jako první ukázal, že vzdělání by nemělo být národní, nemělo by spadat pod pravomoc státu nebo církve, ale mělo by se šířit svobodně, cestou názorové výměny.

Dalším byl Max Stirner (1806–1856), který ve svém proslulém díle Jediný a jeho vlastnictví odmítl dělení lidí na vzdělané a nevzdělané: „Oba vždy ale naráží na sebe, vzdělaný na nevzdělaného, stejně jako naopak, ale nikoli jako v zápase dvou lidí, nýbrž v tomtéž člověku… žádný nevzdělaný není zcela bez myšlenky.“ (Stirner, Jediný, s. 98) Místo toho rozlišoval dva typy lidí: vzdělaného člověka a svobodného člověka. Ten první je v zajetí všeobecně uznávaných společenských hodnot diktovaných státem, zatímco ten druhý, jediný, se zodpovídá pouze svému svědomí: „Probudíme-li v lidech myšlenku svobody, svobodní se budou sami neustále znovu a znovu osvobozovat; učiníme-li je však naopak pouze vzdělanými, budou se velmi vzdělaně a vybraně neustále přizpůsobovat okolnostem a degenerovat v poslušné patolízalské duše. Kdo jsou z větší části naše inteligentní a vzdělaná individua? Sarkasticky se šklebící otrokáři i otroci sami.“ (Stirner, 1842/1898)

Stirner nejenže zkoumá vzájemné vztahy humanismu a realismu ve vzdělávání, ale vidí problém šířeji: „Především nás znepokojuje, co z nás dělají v době, kdy se teprve formujeme.“ Tvrdí, že „otázka školy je otázkou života“, a navíc „že se sama škola musí stát životem“, a přitom v ní panuje „donucování k ,duševnímu rozvoji‘“: „Mladí jsou dospělí tehdy, když začnou štěbetat jako staří; ve škole jsou nabádáni, aby se učili stále totéž, a když to mají v sobě, jsou prohlášeni za dospělé.“ (Stirner, Jediný, s. 91)

Filozof se postavil proti systému vzdělávání jako takovému, neboť se domníval, že socializační funkce národního vzdělávání implicitně podporuje moc státu: „… existence státu tak zakládá mou nesamostatnost, jeho ‚přirozenost‘, jeho organismus, vyžadují, aby moje přirozená povaha nevyrůstala svobodně, nýbrž aby se mu přizpůsobila. Aby se on mohl rozvíjet přirozeně, upravuje mě nůžkami kultury; poskytuje mi výchovu a vzdělání, které vyhovují jemu, nikoli mě, a učí mě například respektovat zákony, vyhýbat se poškozování státního majetku (tj. soukromého vlastnictví), ctít vznešenost, božskou i pozemskou atd., zkrátka učí mě – být nepotrestatelným, když svou jedinečnost ,obětuji‘ ,svatosti‘ (svaté je všechno možné, například vlastnictví, životy druhých atd.).“ (Stirner, Jediný, s. 229–230, překlad upraven) „Škola nepřipravuje takové zcela a plně opravdové muže; a pokud existují, tak škole navzdory. Jistě, škola nás dělá pány věcí, a v nejlepším případě pány naší vlastní přirozenosti; ale nedělá z nás svobodné povahy… Učenci a ,užiteční občané‘, jedni i druzí nejsou nic jiného než lidé poddajní… zařizujeme se, smiřujeme se s pozitivním životem, přizpůsobujeme se době a stáváme se jejími otroky a takzvanými dobrými občany,“ rozvíjí svou myšlenku v pojednání Falešný princip naší výchovy (Stirner, 1842/1898).

V omezování přístupu ke vzdělání spatřuje Stirner prostředek třídního vykořisťování: „… vzdělání jako moc vyzdvihovalo toho, kdo ho měl, nad bezmocného, jemuž bylo upíráno, a vzdělaný člověk byl ve svém okruhu, ať už byl jakkoli malý či velký, považován za silného, mocného, pevného: byl autoritou. Ne každý byl pro takové panství a autoritu vhodný; proto nebylo vzdělání pro všechny, všeobecné vzdělání této zásadě odporovalo. Vzdělání dává člověku nadřazenost a dělá z něj pána: proto bylo v onom věku pánů prostředkem k dosažení nadvlády… Držitel vzdělání se stával pánem nad nevzdělanými.“ (Stirner, 1842/1898) „Pro námezdního dělníka neexistuje žádný požitek vzdělaného ducha, nanejvýš sprostá zábava: veškeré vzdělání je mu odepřeno.“ (Stirner, Jediný, s. 138, překlad upraven)

Tento názor je blízký duchu Pierra-Josepha Proudhona (1809–1865), který věřil, že vzdělání pod kontrolou státu slouží třídnímu rozdělení společnosti a je nástrojem zotročení proletariátu.

První ze tří věcí, které jsou podle něj nutné „ke zvýšení bohatství v dané společnosti při stejném počtu obyvatel“, je „dát masám dělníků nové potřeby, čehož lze dosáhnout pouze rozvojem vkusu a inteligence, jinými slovy vyšším vzděláním, které bude postupně naplňovat postavení proletáře“; v důsledku toho se „dav dělníků vzděláním pozdvihne o civilizační stupeň výše v tom, co budu nazývat duševním životem… jeho vnímavost se stane citlivější, jeho představivost rafinovanější a jeho potřeby četnější a živější“ (Postrednik, 1908).

Proudhon prosazuje decentralizaci vzdělání na malé komunity – sdružení dělníků a zemědělské komuny –, které si samy budou na základě smlouvy zvát učitele a ten jim bude poskytovat to, co bychom nazvali „vzdělávací služby“, podle přání a potřeb komunity.

Bakunin

Michaila Alexandroviče Bakunina (1814–1876) lze do jisté míry považovat za následovníka P.-J. Proudhona. Názor anarchistů na vzdělání prezentuje především v článku Všestranné vzdělání (L’instruction intégrale, 1869) a v menší míře též v dílech Věda a naléhavá věc revoluce (1870), Revoluční katechismus (1866) a Knutogermánská říše a sociální revoluce.

Bakunin odmítal národní vzdělání, neboť slouží spíše zájmům státu než lidu: „Žádná vláda na světě a žádný ze státních útvarů nemá ani ochotu, ani čas zabývat se vážným vzděláváním lidu; mají naopak mnoho důvodů, aby si ho nepřáli, protože lidové vzdělání by z tohoto hlediska mělo nevyhnutelný důsledek, a to zrušení jejich moci.“ (Bakunin, 2010, s. 289) Hlavním cílem je „zrušení, zničení a morální, politický, soudní, byrokratický i finanční bankrot paternalistického, nadřazeného, centralistického státu, který je… stálým zdrojem zbídačování, ohlupování a zotročování národů“ (Bakunin, 2016, s. 67).

Všechno, co napsal o vzdělání, můžeme rozdělit do tří částí.

a) Kritika

Bakunin považoval tehdejší vzdělání za prostředek třídního vykořisťování: „Vzdělání, které by v dobře organizované společnosti mělo být rozděleno rovnoměrně mezi všechny, rozvíjí pouze intelekt privilegované třídy a vkládá tak do jejích rukou celou oblast duševní práce, přičemž lidu ponechává pouze hrubé uplatnění jeho zotročených sil.“ (Bakunin, 2016, s. 88)

Vzdělání je výhodou, díky níž mají vykořisťovatelé moc nad širokými masami pracujících: „Je zřejmé, že ze dvou osob, jež příroda obdařila přibližně stejnými duševními schopnostmi, ta, která ví více, jejíž duševní obzor je více rozšířen nabytými vědeckými poznatky a která lépe pochopila vzájemné vztahy přírodních a společenských skutečností neboli to, čemu se říká přírodní a společenské zákony, snadněji a šířeji chápe povahu prostředí, v němž žije – tato osoba se bude v takovém prostředí cítit svobodnější a v praxi se ukáže jako schopnější a silnější než osoba druhá. Je jasné, že ten, kdo více ví, bude mít převahu nad tím, kdo ví méně.“ (Bakunin, 2010, s. 312)

Dále Bakunin píše: „Nebude však nutné, aby masy, dokud nedospějí k tomuto stupni vzdělání, svěřily vládu lidem vědy? Určitě ne! Bylo by pro ně lepší se bez vědy úplně obejít než nechat vědce vládnout. Prvním důsledkem vlády vědců by bylo, že by učinila vědu nepřístupnou lidu a stala by se tak nutně vládou aristokratickou, protože současná instituce vědy je aristokratická instituce. Aristokracie inteligence! Z praktického hlediska nanejvýš nemilosrdná a z hlediska společenského nanejvýš arogantní a urážlivá: taková by byla moc konstituovaná ve jménu vědy. Takový režim by dokázal paralyzovat život a veškerý pohyb ve společnosti. Vědci, vždy domýšliví a nadutí, a vždy také neschopní, by se chtěli do všeho plést a všechny zdroje života by se pod jejich abstraktním a vědeckým dechem zatvrdily a uhynuly by.“ (Bakunin, Bůh a stát, s. 66–67) Pro Bakunina jsou vědci kastou, jsou to „posvěcení a povolaní obětníci“ (Bakunin, Bůh a stát, s. 59).

Tvrdí: „Ze všech aristokracií, které kdy utlačovaly lidskou společnost… byla aristokracie mysli tou nejodpornější, nejopovrženíhodnější, nejnadutější a nejvíc utlačovatelská. Šlechtická aristokracie říká dělníkovi: ‚Jste čestný člověk, ale nejste šlechtic.‘ Tuto urážku lze ještě snést. Aristokracie kapitálu přiznává dělníkovi nejrůznější ctnosti, říká mu ovšem: ‚ale nemáš ani halíř‘. I to je ještě snesitelné, protože se tím pouze konstatuje skutečnost, jež je ve většině případů pro toho, komu je tato výtka adresována, spíše lichotivá. Ale aristokracie mysli dělníkovi říká: ‚Nic nevíš, ničemu nerozumíš, jsi osel a já jsem rozumný člověk, takže tě musím naložit a vést.‘ To je nesnesitelné.“ (Bakunin, 2010, s. 305) Bakuninovi je naproti tomu vlastní jakýsi zdánlivý oxymóron, jako je „hloupý vědec“.

Říká, že věda je zbraň utlačovatelů a hlavní moc státu: „Věda, vládní, administrativní a finanční věda, která učí, jak lidové stádo oškubat, aniž by to vyvolalo příliš velké protesty, a když se začne protestovat, jak tyto protesty potlačit, jak je snést a přivést k poslušnosti; věda, která učí, jak masy lidu oklamat a rozdělit, jak je stále udržovat ve sladké nevědomosti, aby se nikdy nemohly sjednotit a vzájemně si pomoci, zorganizovat se jako síla schopná svrhnout stát; také a především vojenská věda s jejími zdokonalenými zbraněmi a všemi těmi strašlivými nástroji ničení, které ‚dělají divy‘; a konečně věda vynálezců, která vytvořila parníky, železnice a telegrafy, jež slouží k vojenským účelům a zvyšují obrannou i útočnou sílu států; telegrafy, které každou vládu proměňují ve stohlavé či tisícihlavé monstrum, které jí umožňují být všudypřítomnou, vševědoucí a všemocnou…“ (Bakunin, 2010, s. 316)

A tak vyzývá ke zrušení všech veřejných univerzit, chrámů buržoazní vědy. Důvody jsou dva: prvním z nich je, že věda je buržoazní, nevytváří ji proletariát, který téměř vůbec nemůže užívat jejích plodů; druhým je to, že takové vzdělání je jen teoretické. Ty, kteří ho získali, považuje Bakunin za „žvanivé papoušky“ a „diplomované čínské mandaríny“ (Bakunin, 2010, s. 289), nebo prostě za „vzdělané hlupáky“: „Často vidíme, že se inteligentní člověk z lidu skloní před vzdělaným hlupákem. Hlupák ho převyšuje nikoli svou vlastní inteligencí, ale inteligencí získanou od někoho jiného. To se ovšem stává jen tehdy, když se inteligentní mužik střetne se vzdělaným hlupákem ve věcech, jež jsou pro něj neznámé. Na vlastní půdě, kterou si dokonale osvojil, je mužik schopen porazit tucet či stovku vzdělaných hlupáků. Potíž je ovšem v tom, že kvůli nevědomosti je oblast lidového myšlení nemírně úzká. Inteligentní mužik vidí málokdy za hranice jeho vesnice, zatímco i ten nejomezenější člověk, jemuž se dostalo vzdělání, si zvykne obsáhnout svým chabým rozumem zájmy i život celých zemí.“ (Bakunin, 2010, s. 273) Teoretické, knižní vzdělání je třídní, „ale národy se naštěstí vzdělávají a rozvíjejí, jak jsme viděli, nejen knihami, nýbrž spíše historicky zažitou vědou, staletími života a životními zkouškami“ (Bakunin, 2010, s. 289).

Objevuje se tu zdánlivý rozpor: tradiční vzdělání je „povrchní a ošklivé“, ale znamená moc, a „menšina byla a nadále zůstává v postavení, kdy je jí vzdělání dostupné, zatímco lidové masy jsou v postavení, kdy je jim vzdělání zapovězeno, to znamená, že menšina zaujímá výhodné postavení vykořisťovatelů a lid je obětí jejich vykořisťování“ (Bakunin, 2010, s. 270).

Existuje dialektika: škola je dobrá, ale vzdělání, které poskytuje, je špatné; syntézou je lidová škola. Bakunin píše: „Ptal jsem se kdysi Mazziniho, jaká opatření budou učiněna pro emancipaci lidu, až bude jeho vítězně sjednocená republika jednou definitivně ustavena. ‚První opatření,‘ řekl mi, ‚bude založení škol pro lid.‘ – ‚A co se bude lid v těchto školách učit?‘ – ‚Povinnostem člověka, sebeobětování a oddanosti.‘“ (Bakunin, Bůh a stát, s. 97)

A protože Bakunin neviděl jinou možnost, uvažoval také o vytvoření školy pro dělníky, ale školy speciální, odlišné od takové, jaká existovala v 19. století.

Církevní farní školy, v té době nejdostupnější, nepovažuje za schopné plnit úlohu lidových škol, a to ze dvou důvodů: církev je dvojník a druhé „já“ státu a „ve své nábožensko-výchovné činnosti sleduje jediný cíl – upevnit režim lidské nedokonalosti takzvané božské autority“ (Bakunin, 2016, s. 92). Proto když Bakunin mluví o „absolutní svobodě náboženských organizací“, připojuje výhradu: „nebudou však mít žádná občanská ani politická práva a nesmí se zabývat výchovou dětí“ (Bakunin, 2016, s. 95). Kromě toho není ani spokojen s obsahem vzdělání poskytovaného církevní školou: „Představuje mechanická schopnost číst, psát a počítat spolu se znalostí hloupého a zkaženého katechismu skutečné vzdělání, takové, které stojí za řeč?“ (Bakunin, 2010, s. 288)

b) Návrh

Bakunin navrhoval povinnou výchovu bez oddělování, neboť v tom spatřoval prostředek třídního rozvrstvení společnosti: „Výchova a vzdělání, jež nabízí škola, má mít naopak jen ten účel, aby dětem poskytla, až dosáhnou dospělosti, skutečné osvobození, tak aby jak výchova, tak vzdělání nebyly ničím jiným než postupným zasvěcováním do svobody prostřednictvím trojího rozvoje: fyzických sil, mysli a vůle dětí.“ (Bakunin, 2016, s. 92) „Při všestranné výchově musí vedle vědeckého či teoretického vyučování existovat také praktická výchova, výchova příkladem. Jen tak se formuje celý člověk: pracovník, který rozumí a ví.“ (Bakunin, 2010, s. 324)

Bakunin totiž obhajuje všestrannou výchovu, v duchu antiky, kterou někdy nazývá také „integrální“: „Jsme totiž přesvědčeni, že obě tyto síly, svalová i nervová, musí být stejně rozvinuty v každém živém a celistvém člověku, a nejen že si nemohou vzájemně škodit, ale naopak musí se podporovat, rozšiřovat a posilovat jedna druhou.“ (Bakunin, 2010, s. 318)

Plánoval, že „po skončení základního a středního vzdělání si děti podle svých schopností a nadání zvolí podle rady a vysvětlení starších, nikoli však z donucení, nějakou vyšší nebo speciální vzdělávací instituci“ (Bakunin, 2016, s. 93). Přitom byl pro „naprostou a bezpodmínečnou svobodu dětí při volbě a určování vlastního povolání. Pokud udělají chybu, tato chyba jim sama poslouží jako přesvědčivá lekce do budoucna; a všeobecné vzdělání, jehož se jim všem dostane, jim pomůže vrátit se bez obtíží na pravou cestu, kterou jim ukáže jejich vlastní přirozenost.“ (Bakunin, 2010, s. 324)

Základem vědeckého vzdělání bude podle Bakunina „studium přírody a jeho završením bude sociologie… Jelikož jednak žádná mysl, ať už jakkoli rozsáhlá, nemůže obsáhnout všechny vědy v jejich celistvosti, a na druhé straně je všeobecné seznámení se všemi vědami nezbytné pro plný rozvoj mysli, bude se vyučování přirozeně dělit na dvě části: na část obecnou, která seznámí s hlavními prvky všech věd bez výjimky a poskytne nikoli povrchní, ale skutečnou představu o jejich vzájemném vztahu, a na část speciální, rozdělenou z nutnosti do několika skupin nebo fakult, z nichž každá bude ve svém celku zahrnovat určitý počet předmětů, jež se ze své podstaty navzájem doplňují.“ (Bakunin, 2010, s. 323) „Všeobecné vzdělání by mělo připravit mladé lidi na svobodnou volbu speciální skupiny oborů a mezi nimi toho, jemuž jsou nejvíce nakloněni. Po dosažení tohoto druhého období odborného vzdělávání budou mladí lidé pod vedením profesorů provádět první pokusy o vážnou práci.“ (Bakunin, 2010, s. 325)

Byl také připraven oponovat odpůrcům všeobecného vzdělání, kteří se domnívali, že není možné, „aby se celé lidstvo věnovalo vědě: zemřelo by hlady. V důsledku toho je nutné, aby zatímco se někteří lidé věnují vědě, jiní pracovali a vyráběli produkty, které jsou nutné a potřebné především po ně samotné, ale potom také pro lidi, kteří se věnují výhradně vědě, protože tito lidé nepracují jen sami pro sebe.“ (Bakunin, 2010, s. 313) Nabízel souběžné vědecké a praktické vzdělávání: „Zároveň by měl každý studovat obor, který ho nejvíce přitahuje, a peníze, které si při studiu vydělá, dostane, až dosáhne dospělosti.“ (Bakunin, 2016, s. 93) „Praktická výuka, souběžná s vědeckým vzděláním, bude stejně jako vědecké vzdělání rozdělena na dvě části: na část obecnou, která dětem poskytne obecnou představu a první praktické informace týkající se všech průmyslových oblastí bez výjimky a představu o jejich celku, jenž tvoří materiální stránku civilizace, celkovou sumu lidské práce, a na část speciální, rovněž rozdělenou na skupiny průmyslových odvětví, jež spolu těsněji souvisejí.“ (Bakunin, 2010, s. 324–325)

Kromě vědeckého a odborného vzdělání myslel Bakunin i na další oblast výchovy, na morálku. Na jiném místě píše: „Vedle vědecké a aplikované výchovy bude muset existovat také praktická výchova, nebo spíše získávání řady postupných zkušeností s morálkou, nikoli božskou, ale lidskou. Božská morálka je založena na dvou nemorálních principech: na úctě k autoritě a na pohrdání lidskostí. Lidská morálka je naproti tomu založena na pohrdání autoritou a na úctě ke svobodě a lidskosti. Božská morálka považuje práci za ponížení a trest, lidská morálka v ní vidí nejvyšší podmínku lidského štěstí a důstojnosti.“ (Bakunin, 2010, s. 325)

V aktuálních podmínkách byla ovšem hlavním problémem možnost uskutečnění takových plánů. Proto se i Bakunin v této době přiklonil k rezoluci Bruselského kongresu z roku 1868, která obsahovala tato slova: „V současné době je organizace racionálního vzdělání nemožná.“ (Bakunin, 2010, s. 331) Nabídl ovšem i odpověď na druhou palčivou otázku: „Ale lidé se budou ptát – když budou všichni vzdělaní, kdo bude chtít pracovat? Naše odpověď je jednoduchá: každý musí pracovat a každý musí být vzdělaný.“ (Bakunin, 2010, s. 318) Bakunin věří, že ve společnosti svobodných lidí odpadne rozšířené přesvědčení, že „dělníci fyzické práce budou špatnými vědci a vědci zůstanou vždy špatnými dělníky“, neboť „v zájmu samotné práce i vědy by neměli existovat ani dělníci, ani vědci, ale pouze lidé“ (Bakunin, 2010, s. 318).

Tuto myšlenku zastávali i anarchisté na počátku 20. století. Slovy Novomirského: „Proletáři se sami musí stát intelektuály, a to prostřednictvím neustálého boje za to, aby si přivlastnili co největší podíl na vědeckém bohatství epochy a aby se slovo ‚inteligence‘ stalo anachronismem.“ (Novomirskij, 1919, s. 63)

S podobnými myšlenkami přišli i Machajski a Lozinskij, kteří prosazovali odstranění rozdělování vzdělání na lidové a elitní, v důsledku čehož by se celá společnost měla proměnit v jedinou třídu dělníků-inteligentů, spojujících v sobě fyzickou práci s prací intelektuální a schopných celistvě chápat výrobní procesy a ovládat je (Rublev, 2006, s. 170).

Bakunin v této souvislosti sice předpovídá „dočasné zatmění vyšší vědy“, ale je ochoten obětovat dočasně úroveň vědeckotechnického rozvoje ve prospěch všeobecné osvěty: „Co věda ztratí v pohybu k výšinám, získá v říši rozprostranění. Vědců bude jistě méně, ale bude také méně nevzdělanců. Výměnou za několik prvotřídních mozků dostanou miliony lidí, nyní ponížených a zdrcených, možnost žít lidský život. Nebudou polobozi, ale nebudou ani otroci. Z polobohů a otroků se stanou lidské bytosti.“ (Bakunin, 2010, s. 319)

Pro socialistu Bakunina neexistují mezi lidmi jiné rozdíly než materiální a třídní: „Co se týče duševních schopností a mravní energie, je si naprostá většina lidí navzájem velmi podobná nebo si alespoň jeden druhého cení; jakákoli slabost každého z nich je téměř vždy vyvážena silou v ohledu jiném, takže o žádném člověku vybraném z masy nelze říci, že je vyššího nebo nižšího rodu než jiný. Ohromná většina lidí není stejná, ale je takříkajíc rovnocenná, tedy je si rovná…“ (Bakunin, 2010, s. 321)

A ve své snaze o vyrovnání jde Bakunin ještě dál. Uznával sice, že někteří lidé jsou nadanější, ale domníval se, že jejich schopnosti se přeceňují a že za ně vděčí především sociálním podmínkám – lepším příležitostem ke vzdělání: „Budoucí kariéra dítěte… závisí především na míře bohatství nebo chudoby jeho rodiny. Bohatý, ale hloupý dědic získá vyšší vzdělání, zatímco nejinteligentnější děti dělníka zůstanou stále nevzdělané…“ (Bakunin, 2010, s. 320)

Jeho učitel P.-J. Proudhon byl podobného názoru: „Nadání je mnohem více výtvorem společnosti než darem přírody; je to nahromaděný kapitál, jehož je ten, komu se ho dostalo, pouhým správcem. Bez společnosti, bez vzdělání, které mu umožnila, a bez její značné podpory by ani ta nejvznešenější povaha nedosahovala ani nejprůměrnějších schopností v oboru, v němž se má proslavit. Čím rozsáhlejší je vědění jednoho smrtelníka, čím bohatší je jeho představivost, čím plodnější jeho talent, tím dražší také bylo jeho vzdělání, skvělejší a početnější byli jeho předchůdci a vzory, a tím větší je jeho dluh. Rolník produkuje od kolébky po hrob. Plody umění a vědy přicházejí později a je jich méně; strom často uschne dřív, než dozraje. Tím, že společnost pěstuje nadání, obětuje se jisté naději.“ (Proudhon, Co je vlastnictví, s. 212, překlad upraven)

Z Bakuninova díla není příliš jasné, kdo by měl mladou generaci učit, protože „učitelé, profesoři, rodiče – všichni jsou členy této společnosti, všichni jsou jí více či méně zkažení. Jak mohou dát svým žákům to, co není v nich samých?… Proto je socialistická výchova ve školách nemožná, stejně jako je nemožná v moderní rodině.“ (Bakunin, 2010, s. 330) Nedůvěru však vyjadřuje jednotlivým učitelům a rodičům a počítá se zdravým rozumem a ctností celku: „Nejvyšší péče o děti, jejich výchova a vzdělání, náleží společnosti.“ (Bakunin, 2016, s. 97)

Bakunin uznává, že „rodiče jsou přirozenými strážci dětí“, zdůrazňuje však, že „jejich zákonným a nejvyšším strážcem je společnost, jejímž právem a povinností je věnovat se jim, neboť její vlastní budoucnost závisí na intelektuálním a morálním vedení, kterému se děti naučí, a dospělým může společnost poskytnout svobodu pouze za podmínky, že bude dohlížet na výchovu dospívajících“ (Bakunin, 2016, s. 92). „Rodič bude mít právo ponechat si děti u sebe a starat se o jejich výchovu pod dohledem společnosti, která vždy bude mít právo a povinnost děti rodičům odebrat, pokud tito rodiče špatným příkladem, nevhodnou výukou nebo hrubým nelidským zacházením mohou děti demoralizovat či bránit jejich rozvoji.“ (Bakunin, 2016, s. 91)

c) Prostředky

Zásluhou Michaila Bakunina byl nejen náčrt fungování budoucí školy, ale také návrh zdroje jejího financování: Fondu pro vzdělání a veřejné vyučování. Jen on by měl právo spravovat veškerá dědictví, „s povinností starat se o stejnou péči, výchovu a vzdělání všech dětí od narození až do dospělosti a o jejich úplnou svobodu“ (Bakunin, 2016, s. 83). S největší pravděpodobností by mu připadla i kontrolní funkce jakožto orgánu veřejné moci.

Kropotkin

Také Petr Kropotkin (1842–1921) byl přesvědčen, že povinné národní vzdělání (stejně jako knihy a časopisy) slouží jedinému účelu: zachování vlády. Církev a stát považoval za překážky vzdělání (které snad ani nebylo tak špatné, ale bylo „zvrácené“, „překroucené“ a „falešné“, a také poskytované selektivně). Ani on nebyl nakloněn důvěře k učencům: „Většinou přináležejí k majetným třídám, a proto sdílejí jejich třídní předsudky; mnozí jsou i přímo ve službách státu.“ (Kropotkin, Moderní věda a anarchie, s. 9) Byl přesvědčen, že ve škole děti ztrácejí iniciativu a zvyk samostatně myslet.

Jeho názor na situaci ve školství, byť s jistou nadsázkou, je uveden v následujícím citátu: „Protože stát vždy nesmírně rád rozšiřuje sféru své správy a občané si nepřejí nic lepšího než být zbaveni povinnosti myslet na věci obecného zájmu a – být ‚osvobozeni‘ od svých spoluobčanů tím, že přenechají obecné záležitosti nějaké třetí osobě –, je vše podivuhodným způsobem zařízeno… Vzdělání?, říká stát. – Výborně, milostivé dámy a pánové, velmi rádi ho vašim dětem poskytneme. A abychom vám ulehčili od starostí, dokonce vám zakážeme do vzdělání zasahovat. Vypracujeme programy – a to prosím tak, aby nedošlo ke kritice. Nejprve naplníme hlavy vašich dětí studiem mrtvých jazyků a rozkošemi římského práva. Tím se stanou poslušnými a poddajnými. Potom je zbavíme jakýchkoli sklonů k neposlušnosti, budeme jim vyprávět o ctnostech států a vlád a naučíme je pohrdat vládnoucími. Budeme jim vštěpovat, že když se naučili latinu, stali se solí země, kvasem pokroku, že bez nich by lidstvo zahynulo. Vám to bude lichotit, a pokud jde o děti, budou to hltat s nejvyšším potěšením a stanou se nesmírně ješitnými. A přesně to potřebujeme. Naučíme je, že chudoba mas je ‚přírodní zákon‘, a ony to rády uznají a budou to opakovat.“ (Kropotkin, 1990, s. 479)

Libertariánství

V USA psal John Dewey o nutnosti aplikovat získané vědomosti v průběhu praktických činností, ale jeho myšlenky se nijak zvlášť nerozšířily, nanejvýš byly „přizpůsobeny“ potřebám masového školství a myšlení tradicionalistického vnímání učitelů.

Paul Goodman (1911–1972) o tom píše s lítostí. Svou knihu začíná analýzou důvodů, proč američtí teenageři často opouštějí školu, a dochází k závěru, že škola selhává a je třeba najít alternativu: „Stalo se axiomem, že děti mají chodit do školy… Je to ale jediný způsob, jak získat vzdělání?“ (Goodman, 1964)

Nesouhlasí s rozšířeným názorem, že „vzdělaným se člověk stane jen tím, že chodí do školy“; „účelem vzdělání je napravit škody, způsobené pobytem na nižších stupních školy“, a proto se přiklání spíše ke specializaci než k institucionalizaci. Škola má dvojí roli: kromě deklarované role je tu role mimovzdělávací – hlídání mladších žáků (což je funkce užitečná, ale nudná) a policejní dozor nad staršími.

Goodman zdůrazňuje: „I loveckého psa můžete naučit stát na zadních nohách a držet na nose míček, ale mnohem lépe si povede v terénu.“ (Goodman, 1964) Má tím na mysli, že nutíme ostatní dělat věci mimo přirozené prostředí tím, že ignorujeme jejich schopnosti.

Vytvoření amerického vzdělávacího systému omlouvá přáním otců zakladatelů zrovnoprávnit občanská práva pro chudé i bohaté. To se ve 20. století změnilo, neboť za padesát let se podíl lidí se středoškolským vzděláním zdvojnásobil a ještě větší měrou vzrostl počet lidí s vysokoškolským vzděláním; mladí lidé nyní tráví většinu svého života mezi stěnami vzdělávacích institucí. Goodman přirovnává školy ke koncentračním táborům a univerzity ke klášterům. Je proti dlouholetému vzdělávání odtrženému od života, praktických potřeb a problémů, a především od osobních zkušeností studujících. Proto se studenti mnohé z předmětů neučí, nechápou, proč by se je učit měli, a přinejlepším je považují za povinný krok na cestě k maturitě. Goodman uvádí příklady úspěšných lidí, kteří svého času ze školy odešli nebo ji museli opustit, ale přesto dosáhli slávy.

Navrhuje řešit tento problém zavedením dvouleté přestávky mezi ukončením střední školy a nástupem na univerzitu, během níž by mladí muži a ženy mohli cestovat, věnovat se společenským aktivitám, pečovat o nemocné a staré lidi. Není to úplně originální myšlenka. Britští studenti to tak často dělají, pouze se omezují jen na jeden rok, a v Rusku se ještě nedávno vyžadovala pro přijetí do postgraduálního studia pedagogiky dvouletá pedagogická praxe.

Specifickým rozvinutím myšlenek Paula Goodmana byla kniha Ivana Illiche (1926–2002) Odškolnění (Deschooling Society, 1971). Již v úvodu Illich uvádí výrok, který by šokoval mnohé osvícence a zastánce veřejného vzdělání minulých století: „Povinnost navštěvovat školu ve skutečnosti u většiny lidí omezuje právo učit se.“ Není to ani nutné. Všeobecné vzdělání zprostředkované povinnou a rovnou školní docházkou pro všechny je „přinejmenším ekonomicky nedosažitelné“; navíc „je ekonomicky naprosto absurdní“; „rostoucí výdaje posilují destruktivní vliv škol doma i v zahraničí“. I kdybychom neuvažovali o nákladech, stále platí, „že pouhý pokus o jeho uskutečnění vede k intelektuálnímu vyčerpání, společenské polarizaci a podkopání důvěryhodnosti společenského systému, jenž jej propagoval“ (Illich, Odškolnění, s. 20–21).

Ze socioekonomického hlediska je tedy škola neúspěšnou institucí. A není to její neštěstí, ale její vina: škola je nekompetentní nejen při řešení výchovných potíží, ale „přisvojuje si peníze, lidi a ochotu, jež jsou pro vzdělání k dispozici, a zároveň brání dalším institucím převzít pedagogické úkoly“ (Illich, Odškolnění, s. 19). Je to taková „žába na prameni“.

Illich obrací proti škole rétorické prostředky, které používali anarchisté v minulém století proti klerikálům: „Škola se stala světovým náboženstvím modernizovaného proletariátu a chudým technologického věku dává prázdné sliby spásy. Národní stát si toto náboženství osvojil a nyní podřizuje své občany učebnímu plánu, který v jednotlivých stupních vede k získání příslušných diplomů, ne nepodobných iniciačním rituálům dřívějších dob.“ (Illich, Odškolnění, s. 21) Učitel je nositelem „neviditelné trojí koruny, ne nepodobné papežské tiáře, symbolu trojí autority, spojené v jedné osobě“ (Illich, Odškolnění, s. 36). „Zdá se, že škola se znamenitě hodí k tomu, aby byla světovým náboženstvím naší upadající kultury.“ (Illich, Odškolnění, s. 44)

Illich odhaluje bludný mechanismus:

- „Děti jsou per definitionem žáky.“ (Illich, Odškolnění, s. 34)

- „Škola klasifikuje lidi podle věku. Toto dělení spočívá na třech nezpochybnitelných axiomech: děti patří do školy; děti se učí ve škole; jen ve škole lze děti něčemu naučit.“ (Illich, Odškolnění, s. 32)

- Škola je věkově vymezená instituce povinného učení, která je nezbytná pro reprodukci dětství: „Jen tím, že jsme lidské bytosti vykázali do kategorie dětství, jsme je mohli podrobit autoritě učitele.“ (Illich, Odškolnění, s. 34)

- Škola vybírá pro každý další stupeň ty, kteří v dřívějších fázích hry prokázali ochotu podřídit se zavedenému řádu.

Lidé se tak stávají otroky učení. „Školy zneužívají přirozený sklon rozvíjet se a učit se a vytvářejí poptávku po vyučování… Nutí tím lidi vzdát se odpovědnosti za vlastní rozvoj a dohánějí mnohé k jakési duševní sebevraždě.“ (Illich, Odškolnění, s. 56) Vzdát se je nemožné. Illich uvádí srovnání s automobily a dálnicemi: „Zákon nikoho nenutí jezdit autem, ale každého zavazuje chodit do školy.“

Závěrem

Shrňme si výsledky. Jak napsal jeden z představitelů libertariánství, Angličan Colin Ward, ve své knize Anarchie v akci, „škola vštěpuje politické nebo ekonomické myšlenky užitečné pro stát“. Cituje jistého Franka McKinnona: „Vzdělávací systém je největším nástrojem moderního státu, který lidem říká, co mají dělat. Rekrutuje pětileté děti a snaží se kontrolovat jejich pocity a ve větší míře i jejich sociální, fyzický a morální vývoj po dobu dvanácti a více let – nejformativnějších let jejich života.“ (Ward, 1996)

Škola převrací vztah mezi společností a státem a zároveň plní socializační funkci udržování společenského řádu: „Společnost si chce zajistit svou budoucnost, vychovávat děti k obrazu svému.“ (Ward, 1996, s. 79) Není proto náhodou, že libertariáni proti fungování škol vystupují: „Už žádné školy“ je název kapitoly ve Wardově výše zmíněné knize. Protože školy vytvářejí umělé prostředí, lze za užitečné považovat pouze neformální vzdělávání, které však musí být nějakým způsobem organizováno.

Anarchisté i libertariáni zároveň kritizují velký počet tříd ve školách a také dětí ve třídách a přiklánějí se spíš k diskusním skupinám o 20 (nebo méně) lidech. „Anarchistický přístup ke vzdělávání není založen na pohrdání výukou, ale na respektu ke studentovi,“ upozornil Paul Goodman. Pro anarchisty je totiž charakteristická víra ve snahu o „správné“ vzdělání pro všechny lidi, založené na přirozené zvídavosti; učitel je zjevně nadbytečný. Je nástrojem státu. „Učitel, který přikazuje, utlačuje a vykořisťuje, je logickou a zcela přirozenou postavou,“ jak napsal Michail Bakunin.

Libertariánská pedagogika není protestem proti nedostatečnému vzdělání pracujících, jak tomu bylo v předminulém století, ale proti školám, které poskytují naprosté většině nekvalitní vzdělání. Existují i další odchylky. Zatímco libertariáni se domnívají, že povinné vzdělání je spojeno s ideou národního státu, a tím udržuje sociální nerovnost, „vymývá“ mladým lidem mozky, nutí je zaujmout místo v systému (kolečko ve stroji, cihla ve zdi – není těžké najít další obrazy), anarchisté byli povinnému vzdělání nakloněni. „Jen při naprosté rovnosti se mohou plně rozvinout skutečně individuální schopnosti a individuální, nikoli privilegovaná, ale lidská svoboda,“ napsal Bakunin.

Literatura:

• M. Stirner, Jediný a jeho vlastnictví, Academia, Praha 2009.

• M. Stirner, „Das Unwahre Prinzip unserer Erziehung oder der Humanismus und Realismus“, in: John Henry Mackey (ed.), Max Striner’s Kleinere Schriften, Schuster und Loeffler, Berlin 1898, s. 5–30. (Původně vyšlo časopisecky v roce 1842.)

• W. Godwin, An Enquiry Concerning the Principles of Political Justice, 1793.

• P.-J. Proudhon, Co je vlastnictví, Academia, Praha 2022.

• Článek shrnující Proudhonovy myšlenky z ruského časopisu Postrednik, roč. 1908.

• M. Bakunin, Bůh a stát, Herrmann a synové, Praha 2014.

• M. Bakunin, Избранные труды, Rosspen, Moskva 2010.

• M. Bakunin, Анархия и порядок: сборник, Airekt-Media, Moskva 2016.

• J. Novomirskij, Что такое анархизм, New York 1910.

• D. I. Rublev, „Проблема «Интеллигенция и революция» в анархистской публицистике начала XX века“, Отечественная история 3, 2006, s. 166–173.

• P. Kropotkin, Moderní věda a anarchie, Solidarita, Praha 1922.

• P. Kropotkin, Хлеб и воля, Pravda, Moskva 1990.

• P. Goodman, Compulsory Miseducation, Horizon Press, New York 1964.

• I. Illich, Odškolnění, SLON, Praha 2001.

• C. Ward, Anarchy in Action, Freedom Press, London 1996.

Originál celého textu: https://www.avtonom.org/news/aleksey-strelcov-anarhisty-ob-obrazovanii

Obrození školy

Francisco Ferrer

Francisco Ferrer byl ve své době v Evropě, a tudíž i v Česku uznávanou postavou mezi volnomyšlenkáři a anarchisty. Po jeho popravě 13. října 1909 coby obhajobu proti „hyenám klerikálního tisku“ přeložil anarchistický aktivista Vlasta Borek Ferrerovu programovou práci o osvobození školy. Jsou v ní patrné základní myšlenky Ferrerem navrhované anarchistické pedagogiky.

Ti, kteří chtějí zlepšit výchovu svých dětí, mohou následovat dvě cesty:

Pracovat na přetvoření školy studiem dítěte, aby bylo vědecky dokázáno, že je dnešní organizace vyučování nedokonalá, a aby došlo k nápravě; nebo:

Zakládat nové školy, kde by byly přímo užity zásady odpovídající ideálu, který si tvoří o společnosti a lidech ti, kteří zavrhují konvenci, předsudky, ukrutnost, prohnanost a lži, na nichž je založena moderní společnost.

První cesta má zajisté velké výhody. Odpovídá evolučnímu přesvědčení, hájenému muži vědy, podle nichž jedině tato cesta může vést k cíli.

Milerádi uznáváme, že mají v teorii pravdu.

Je však zřejmé, že důkazy z psychologie a z fyziologie musí přivodit důležité změny ve výchovných metodách; že učitelé, pokud budou dítě lépe chápat, budou také moci lépe přizpůsobit své vyučování přirozeným zákonům.

Dokonce připouštím, že tato evoluce se dovrší ve smyslu svobody, neboť jsem přesvědčen, že veškeré nucení je způsobeno pouze nevědomostí a že vychovatel hodný tohoto jména všeho lehce dosáhne, poněvadž bude znát touhy a náklonnosti dítěte a dovede pomáhat jeho rozvoji tím, že se vynasnaží, aby došly co největšího možného zadostiučinění.

Ve skutečnosti však nevěřím, že by bojovníci za emancipaci lidstva mohli od této cesty mnoho očekávat. Vlády držely vždy bedlivě ve svých rukou výchovu lidu. Vědí lépe než kdo jiný, že skoro celá jejich moc spočívá ve škole. Proto se jí také zmocňují čím dál tím víc. Ty časy, kdy vlády bránily šíření vzdělání a snažily se omezit výchovu davů, již dávno minuly. Taková taktika byla kdysi možná, poněvadž ekonomický život národů dovoloval nevědomost lidu, nevědomost, která činila panování tak snadným. Okolnosti se však změnily. Pokrok vědy a všemožné objevy revolucionovaly podmínky práce a výroby. Dnes není již možné, aby lid zůstal nevědomý; musí být vyučován, aby se udrželo hospodářské postavení země a postupovalo proti všeobecné soutěži. Od té doby vlády přejí vzdělání a snaží se stále o úplnější organizaci školy, ne snad že by chtěly výchovou obnovit a zreformovat společnost, ale proto, že potřebují jedince, dělníky, dokonalejší pracovní nástroje k využití průmyslových podniků a kapitálů v nich uložených. A viděli jsme, že takto si počínají i ty nejreakčnější vlády, neboť dobře pochopily, že se stará taktika stává pro hospodářský život národů nebezpečnou a že je třeba přijmout lidovou výchovu mezi nové nezbytnosti.

Dost by se ale mýlil každý, kdo věřil by, že vlády nepředvídaly nebezpečí, jež by pro ně mohlo vyrůst z rozumového rozvoje lidu, a že nevěděly, že musí změnit prostředky panování. Jejich metody se přizpůsobily novým podmínkám života, a proto vlády pracovaly na tom, aby i nadále mohly řídit ideový směr. Zatímco se snažily zachovat předsudky, na nichž kdysi byla založena společenská kázeň, pátraly, jak by vtiskly pojetím, které se zrodilo z vědeckého úsilí, význam, který by nemohl škodit stávajícím zřízením. A proto se zmocnily školy. Vlády, které kdysi přenechávaly péči o výchovu lidu kněžím, poněvadž ti úplně postačovali, když stavěli své vyučování do služeb autority vlád, převzaly školskou organizaci všude do svých rukou.

Nebezpečí, jež jim hrozí, spočívá v probuzení lidské inteligence, v novém nazírání na život, ve vůli emancipovat se, která se probouzí na dně svědomí. Vládnoucí by byli bláhoví, kdyby zápasili proti proudům sil v evoluci; ty bylo třeba usplavnit. Proto nestáli zatvrzele na starém způsobu vládnutí, ale přijali nový, jehož působivost je samozřejmá. Nemusíme být nadáni géniem, abychom došli k tomu rozluštění. Pouhé uvážení faktů přivedlo muže moci k pochopení toho, čemu se vzpírali jako samozřejmému nebezpečí. Zakládali tedy školy, usilovně pracovali na rozšíření vzdělání a jestliže mezi nimi byli někteří, kteří odporovali zpočátku tomuto proudu – neboť snahy různých politických stran si odporují –, brzy všichni pochopili, že je pro ně lépe pomoci v této práci a že nejlepší taktikou je zajistit si novými prostředky ochranu zájmů a výsad. Viděli jsme tedy strašné zápasy za dobytí školy a ve všech zemích se v těchto zápasech zapáleně pokračuje. Někde vítězí měšťácká a republikánská společnost, jinde zase klerikalismus. Všechny strany znají důležitost sázky a necouvají před žádnou obětí, aby si zajistily vítězství. Na vše odpovídají výkřikem: „Pro školu a školou!“ A dobrý lid musí být dojatý tou bezmeznou starostlivostí. Všichni se snaží o jeho povznesení vyučováním a o jeho štěstí. Jindy se mu mohlo říci: „Hle, ti chtějí tě udržeti v hlouposti; aby tě mohli lépe vykořisťovat; my tě však chceme mít vzdělaného a svobodného.“ Dnes je to nemožné: školy se staví ve všech koutech a vyučuje se v nich všemožnému.

Tato jednomyslná změna nazírání vládnoucích na školu je příčinou nedůvěry, kterou mám k jejich dobré vůli, a vysvětluje pohnutky mých pochybností o účinnosti prostředků obnovy, které prosazují jistí reformátoři. Tito reformátoři se ostatně většinou málo starají o sociální význam výchovy; jsou to lidé horlivě hledající vědeckou pravdu, kteří však zbavují svou činnost jakékoliv zaujatosti, která je cizí předmětu jejich studia. Pracují trpělivě na poznání dítěte a nakonec nám přijdou říci – jejich věda je ještě mladá –, které výchovné metody nejlépe vyhovují jejich celkovému rozvoji.

Nuže, tato netečnost, v jistém smyslu profesionální, je, myslím, velmi na újmu věci, jíž – jak se domnívají – slouží.

Nechci jim nijak upírat znalost skutečností sociálního prostředí a vím, že od své námahy očekávají ty nejlepší výsledky pro všeobecné blaho. Říkají si: „Pracujeme-li na odhalení tajemství života lidské bytosti, pracujeme-li na postupu jejího normálního vývoje fyzického a psychického, dáme výchově režim, který může být jen příznivý osvobození energií. Nechceme se zabývat přímo reformou školy; jako učenci bychom nic takového ostatně ani dělat neměli, protože ještě nedovedeme přesně určit, co by se tam mělo dělat.

Budeme pokračovat postupně, jelikož jsme přesvědčeni, že se škola bude přetvářet dle našich objevů, silou okolností. Ptáte-li se nás, jaké jsou naše naděje v člověka, předvídáme tak jako vy evoluci ve smyslu rozsáhlé emancipace dítěte a lidstva vědou, ale mimo to jsme ještě přesvědčeni, že naše práce se nese tímto směrem k cíli, jehož dosáhne nejrychlejšími a nejkratšími cestami.“

Toto uvažování je logické a nikdo ho nebude vyvracet. Přece však je v něm mnoho iluzí. Ano, kdyby vládnoucí měli tytéž ideje jako dobře smýšlející reformátoři, kdyby se opravdu starali o postupnou reorganizaci společnosti ve smyslu stálého odstraňování služebnosti, uznali bychom, že samo ústí vědy zlepší osud národů. Víme však velmi dobře, že ti, kdo se perou o vládu, mají na zřeteli pouze obranu svých zájmů a starají se, aby zvítězili, jen aby mohli ukojit svoje choutky. Již dávno jsme přestali věřit řečem, jimiž maskují svoji ctižádost; jen naivní ještě věří, že se vládnoucím jedná o blaho svých bližních. Těchto naivních je však čím dál tím méně a pozitivismus století nám již nedovoluje, abychom se dali klamat o pravých úmyslech těch, kteří nám vládnou.

Tak jako si to dovedli zařídit, když se objevila nutnost vzdělání, aby se pro ně toto vzdělání nestalo nebezpečím, tak také jistě budou reorganizovat školu podle nových poznatků vědy tak, aby nebyla ohrožena jejich svrchovanost. Jsou sice ve vyučování věci, které tam neradi vidí, ale musí si to umět zařídit a nenechat se chytit při falešné hře. Ach, co se už neočekávalo a co se ještě neočekává od vyučování! Většina pokrokových lidí čeká od něj vše a teprve v poslední době začínají někteří chápat, že poskytuje jen zdánlivé výsledky. Pozoruje se, že vědomosti, nabyté ve škole výchovným systémem, kterého se dnes užívá, jsou neužitečné; přichází se k poznání, že se očekávalo a doufalo marně. Je tomu tak proto, jelikož zřízení školy dalece neodpovídá vysněnému ideálu, nýbrž škola v rukou vlád se dnes stává nejmocnějším prostředkem k porobě. Učitelé jsou jen vědomými nebo nevědomými nástroji vůle vlád a jsou ostatně sami zformováni podle jejich zásad. Od mládí podléhají, více než kdo jiný, disciplíně autority; nepočetní jsou ti, kteří se z ní dovedli vymanit a zůstávají bezmocní, neboť školské zřízení je tak silně svírá, že jim nezbývá nic jiného než poslouchat. Nebudu zde mluvit o tomto zřízení. Je dostatečně známé, takže ho můžeme charakterizovat jediným slovem: nucení! Škola vězní děti fyzicky, rozumově i duševně, aby mohla řídit rozvoj jejich schopností směrem, kterým chce. Zbavuje je styku s přírodou, aby je mohla zformovat podle svého. A to vykládá vše, co jsem zde naznačil: Péči, kterou vlády věnují na řízení výchovy národů, a upadání naděje lidí na svobodu. Dnes je výchova jen drezurou. Nechci věřit, že byly užívané systémy sestaveny na exaktní znalosti, aby bylo dosaženo chtěných výsledků. To by předpokládalo génia. Ale věci šly tak, jako by tato výchova odpovídala širokému pojetí skutečně pozoruhodnému. Nemohli ani lépe jednat. Aby ji uskutečnili dle svého, prodchli se jednoduše zásadami disciplíny a autority, které vedly společenské organizátory všech dob. Měli jen jedinou myšlenku a jedinou vůli: Děti je nutné zvykat poslouchat, věřit, myslet podle sociálních dogmat, která nám vládnou. Od té doby mohlo být vyučování jen tím, čím je dnes. Nejedná se o to, pomoci spontánnímu rozvoji schopností dítěte, nechat volně hledat ukojení jeho potřeb fyzických, intelektuálních a morálních – ale jedná se o to, vnutit mu hotové myšlenky, zabránit mu provždy myslet jinak, než oni chtějí, aby se udržela zřízení této společnosti; jedná se o to, aby z něho byl udělán jedinec přesně se hodící sociálnímu mechanismu.

Nedivte se pak, že takováto výchova nemá žádný vliv na emancipaci lidstva. Opakuji, že je jen pouhým prostředkem k ovládání, který mají vládnoucí v rukou. Nikdy nepřáli povznesení jedince, ale vždy chtěli jen jeho porobení, a bylo by tedy zbytečné cokoliv od dnešní školy očekávat. A co se dělo doposud, bude se dít i napříště. Není žádného důvodu, aby vlády změnily systém. Podařilo se jim, aby vyučování směřovalo k jejich prospěchu, a jistě budou umět využít ve svůj prospěch i všechna navrhovaná zlepšení a reformy. Stačí, aby udržely ducha školy, autoritářskou disciplínu, která v ní vládne – a všechny novoty se obrátí v jejich prospěch. Můžeme si být jisti, že budou bdít nad tím, aby tomu tak bylo.

Chci obrátit pozornost čtenářů na následující ideu: Celá cena výchovy spočívá v respektování fyzické, intelektuální a morální vůle dítěte. Jako ve vědě není důkaz možný bez faktů, je opravdovou výchovou jen ta, jež je prosta veškerého dogmatismu, jež ponechává dítěti řízení jeho úsilí a jež chce jen pomáhat tomuto úsilí. Nuže, není nic snazšího než překroutit tento význam a nic nesnadnějšího než jej provádět. Vychovatel vždy vnucuje, znásilňuje, nutí; skutečný vychovatel má co nejlépe hájit dítě před svými ideami a vyvolávat v něm co nejvíce energií dítěti vlastních.

Je možné posoudit, jak snadno výchova bere na sebe ráz, který jí chtějí dát, a jak je usnadněna námaha těm, kteří chtějí porobit jedince. Z nejlepších výchovných metod se v jejich rukou stávají nejsilnější a nejdokonalejší nástroje k vládnutí. Náš ideál je ideálem vědy a chceme, abychom mohli vychovávat dítě tím, že bychom podporovali jeho rozvoj uspokojováním jeho potřeb podle toho, jak se v něm rodí a vzrůstají. 

Jsme přesvědčeni, že výchova v budoucnosti bude celá založena na samovolnosti; samozřejmě, že ji nemůžeme ještě uskutečnit, ale vývin metod ve smyslu širšího pochopení jevů života a to, že všechna zdokonalení mají za účel potlačení jakéhokoliv nucení, to vše nám naznačuje, že máme pravdu, očekáváme-li od vědy vysvobození dítěte.

Nebojme se to říci: chceme lidi schopné neustálého vývoje, schopné ničit, obrozovat bez ustání prostředí i sebe, lidi, jejichž rozumová nezávislost bude největší silou, kteří se nikdy nebudou na nic vázat, lidi stále připravené k přijetí toho, co je lepším, šťastné vítězstvím nových idejí, toužící žít mnohonásobným životem v životě jediném. Společnost se bojí takových lidí, a proto nedoufejme, že by kdy přála výchově, která by nám je mohla dát.

* * *

Jaké je tedy naše poslání? Jaké zvolíme prostředky, abychom přispěli k obrození školy?

Budeme sledovat s největší pozorností práce učenců, kteří studují dítě, a přičiníme se o nalezení cesty k užití jejich zkušeností při výchově, již chceme vybudovat, ve smyslu stále úplnějšího osvobození jedince. Jak ale dosáhneme našeho cíle? Nejinak, než když se dáme hned do práce, když budeme podporovat zakládání nových škol, kde by již pokud možno vládl tento duch svobody, který chceme, aby vládl celému výchovnému dílu zítřka.

Pokus byl již proveden a dá jistě skvělé výsledky. Můžeme zničit vše, co v dnešní škole souvisí s donucovacím zřízením, umělá prostředí, v nichž jsou děti vzdáleny od přírody a života, intelektuální a morální disciplíny, kterých se užívá, aby jim byly vnuceny hotové myšlenky, věření, které porušuje a ničí vůli. Aniž bychom se báli zklamání, poskytněme dítěti prostředí, jež jej povzbuzuje, prostředí přírody, kde bude ve styku se vším, co miluje, a kde dojmy života nahradí nudné slovní lekce. Kdybychom dělali jen to, co jsem naznačil – již tím bychom připravili velký díl osvobození dítěte.

V takových prostředích bude moci svobodně užívat nových poznatků vědy a plodně pracovat.

Vím dobře, že takto nebudeme moci uskutečnit všechny naše naděje, že často budeme nuceni – pro nedostatek znalostí – užít zavržených prostředků; v našem úsilí podpoří nás však ta jistota, že i když nedostihneme naráz cíle, dosáhneme i naším nedokonalým dílem lepších a obsáhlejších výsledků, než bychom dosáhli dnešní školou. Mám raději svobodnou samovolnost dítěte, které nezná nic, než slovní vzdělání a intelektuální zmrzačení dítěte, které dostalo dnešní výchovu.

O co jsme se pokusili v Barceloně, o to se jiní pokusili jinde a všichni viděli, že dílo je proveditelné. A myslím, že je nutno bez otálení chopit se díla. Nechceme čekat, až bude ukončeno studium dítěte, abychom předsevzali obrození školy; kdyby se čekalo, neudělalo by se nic. Provedeme, co umíme a jak jsme věc pochopili a naučili se jí. Již společný plán racionální výchovy je možný a ve školách dle našeho pojetí se mohou děti vyvíjet, šťastné a volné, dle svých tužeb. My pak budeme pracovat na jeho zdokonalení a rozšíření.

Za tím účelem také byla založena revue L’École Rénovée [začala vycházet v dubnu 1908 – pozn. překl.] a Mezinárodní liga pro racionální výchovu dítěte. Voláme ke společné práci všechny, kteří chtějí jako my osvobození dítěte, kteří touží přispět k příchodu krásnějšího a silnějšího lidstva. V revui bude naší snahou diskusemi určit plán racionální výchovy tak, aby jej bylo možno provádět i za dnešní doby.

Mimo to, jak jen tomu okolnosti dovolí, dáme se znovu do díla započatého v Barceloně, znovu zbudujeme školy zničené našimi odpůrci. Mezitím budeme pracovat na založení normální školy v Barceloně, kde se budou cvičit učitelé, kteří nám později pomohou, a utvoříme Knihovnu moderní školy, kde budou uveřejňovány knihy, které budou sloužit jak k výchově učitelů, tak i žáků. Rovněž tak založíme pedagogické muzeum, kde bude nashromážděn materiál nezbytný pro obrozenou školu.

Takové jsou naše projekty. Víme dobře, že uskutečnění bude nesnadné! Chceme s ním však začít, jelikož jsme přesvědčeni, že budeme podporováni v naší snaze těmi, kteří všude bojují za osvobození lidstva od dogmat a konvencí, které zajišťují udržení dnešní nespravedlivé společenské organizace. 

Přeložil Vlasta Borek. Česky vyšlo nákladem Josefa Hájka [1909]. Jazykově upraveno.

Filozofie anarchistického vzdělávání

Role vzdělávání je v anarchistických teoriích společenské změny a lidské přirozenosti poměrně přehlížena. Napravit se to pokusila Judith Suissa ve svém práci Anarchism and Education. A Philosophical Perspective (Anarchismus a vzdělávání. Filozofická perspektiva) z roku 2006.

Judith Suissa je filozofka vzdělávání, jejíž práce se soustřeďuje na průnik mezi politickými myšlenkami a vzdělávací praxí. Zabývá se zejména problematizováním úzkého zaměření na státní školství a zkoumá základní politické a morální předpoklady pedagogických vztahů mimo institucionální formy vzdělávání. Orientuje se i na vztahy mezi rodiči a dětmi, vzdělávací experimenty, které zpochybňují státní systém, a sociální hnutí. Její stěžejní práce se věnuje uchopení teorie a praxe v otázce vztahu anarchismu a vzdělávání, přičemž hledá jeho filozofickou perspektivu. Je si ale vědoma, že skutečný příběh anarchistického vzdělávání se odehrává v nepopsaných třídách městských škol s nedostatečnými zdroji, na zelených pozemcích nezávislých škol, v ponurých mládežnických klubech, na ulicích, v divadelních sálech a seminárních místnostech…

Autorka se snaží o sestavení systematického popisu toho, co by se dalo označit za anarchistický pohled na vzdělávání, s přihlédnutím k diskusi o anarchistickém pohledu na lidskou přirozenost, který je jádrem mnoha mylných představ o anarchismu a má zásadní roli v postoji ke vzdělávání. Nelze podle ní posoudit životaschopnost anarchismu jako politického postoje bez adekvátního pochopení role, kterou hraje vzdělávání v rámci anarchistického myšlení.

Lidská přirozenost

Ačkoli je pojem lidské přirozenosti jedním z nejvlivnějších pojmů západní filozofie, v průběhu dějin filozofie panovala jen malá shoda na tom, co tento pojem vlastně znamená. Anarchisté*ky – navzdory dojmům mnoha svých kritiků – nevěřilx, že budoucí anarchistická společnost bude prosta všech sociálních konfliktů, a nepřihlásilx se ke zjednodušujícímu, naivně optimistickému pohledu na lidské tendence a vlastnosti. Proudhon i Bakunin uznávali, že lidská přirozenost je dvojí a zahrnuje jak v podstatě egoistický potenciál, tak potenciál sociální či altruistický. Kropotkin poukazoval na to, že zjednodušená představa „přežití nejsilnějšího“ je zavádějícím výkladem evoluční teorie, a současný antropologický výzkum podporuje jeho základní tezi, že princip sociální spolupráce je pro člověka i jiné živočišné druhy charakteristický od nejstarších dob. Tvrdí tedy, že vzájemná pomoc je základem morálky a že bez ní by se „lidská společnost sama nemohla udržet“. Kropotkin a další anarchističtí teoretici uznávali, že lidská přirozenost je v podstatě kontextuální v tom smyslu, že ji nepovažovali za určenou nějakou lidskou podstatou, ale sociálním a kulturním kontextem.

Jediným způsobem, jak potlačit nebo alespoň zmenšit otrocké a soutěživé instinkty, kterými jsme naneštěstí obdařeni, je změnit společnost pomocí toho, co Kropotkin nazývá „vyšším vzděláním a rovností podmínek“, a tím odstranit ty podmínky, které „podporují růst egoismu a hrabivosti, otroctví a ctižádosti“. Hlavní rozdíl mezi anarchisty*kami a těmi, kdo je odmítají jako nepraktické utopické snílky, spočívá podle Kropotkina v tom, že „uznáváme nedokonalost lidské přirozenosti, ale neděláme žádnou výjimku pro vládce. Oni ji dělají, i když někdy nevědomky…“ Právě tento názor se podle Kropotkina skrývá za paternalistickým ospravedlněním vestavěných nerovností kapitalistického státního systému – tedy že nebýt několika moudrých vládců, kteří drží masy na uzdě, vymkly by se základní egoistické instinkty mas kontrole, což by vedlo ke společenské a morální zkaženosti. V tomto kontextu lze chápat klíčovou a komplexní roli vzdělání v Kropotkinově myšlení.

Ačkoli tedy existují dvě vrozené stránky lidské přirozenosti, způsob, jakým se vyvíjejí různé sklony, je funkcí podmínek prostředí. To je ústřední bod pro pochopení role, kterou sociální anarchisté*ky přisuzují výchově při vytváření a udržování spravedlivé společnosti. I když bude sociální revoluce úspěšná, vzhledem ke kontextualistickému pojetí lidské přirozenosti a uznání její přirozené duality bude patrně nutný pokračující proces morální výchovy, aby se zachovaly hodnoty, na nichž je anarchistická společnost konstituována. Anarchisté*ky tedy věřilx, že vzdělání, které systematicky zdůrazňuje spolupráci, solidaritu a vzájemnou pomoc, čímž podkopává hodnoty, na nichž je založen kapitalistický stát, podpoří rozkvět těchto vrozených lidských sklonů a zároveň bude inspirovat lidi k vytváření sociálních aliancí a hnutí zaměřených na podporu sociální revoluce. Té lze dosáhnout pouze nastolením nových lidských hodnot a společenských vztahů. Je to výchova, a nikoli sociální a morální sankce a pravidla jako takové, které by „poskytly lepidlo“, jež by udrželo budoucí anarchistickou společnost pohromadě – posílilo by morální argumenty pro anarchismus a zároveň by rozvíjelo altruistické a kooperativní vlastnosti jednotlivců.

Anarchistický pohled na lidskou přirozenost klade také velký důraz na myšlenku racionality. V 19. století sdílelo anarchistické myšlení osvícenské nadšení pro vědeckou metodu a víru v možnosti morálního a politického pokroku prostřednictvím růstu poznání. V souladu s tím mnoho raných anarchistických experimentů v oblasti vzdělávání přisoudilo konceptu racionality ústřední místo ve svých programech. Z hlediska vzdělávání má tento postoj zřejmé asociace s humanistickým, liberálním pojetím vzdělávání, podle něhož je klíčem ke svobodnější společnosti celkové zvýšení vzdělanosti založené na principech rozumu a racionality.

Anarchistické hodnoty

V marxistické perspektivě je vzdělání chápáno především jako prostředek, jímž má být proletářský předvoj vychován ke skutečnému (třídnímu) vědomí. Anarchismus oproti tomu tvrdí, že zárodky bezstátní společnosti jsou již přítomny v lidském jednání, které je umožněno existujícími lidskými morálními vlastnostmi, a zadruhé, že vzhledem ke kontextualistickému pohledu na lidskou přirozenost a zdůrazňování, že neexistuje jediná vědecky správná forma společenského uspořádání, vzdělávání je a musí být neustále aktuální. Cílem výchovy v tomto pojetí není dosáhnout pevně stanoveného konečného bodu, ale udržovat nepřetržitý proces tvůrčího experimentování v souladu s morálními hodnotami a zásadami, v němž je na člověku, aby si vytvořil podmínky svobody.

Bakunin, stejně jako většina sociálně anarchistických myslitelů*ek, považuje individuální svobodu za konstituovanou sociální interakcí. Trval na tom, že je to společnost, kdo vytváří individuální svobodu: „Společnost je kořenem, stromem svobody, a svoboda je jejím plodem.“ Protože je svoboda výsledkem a nejjasnějším projevem solidarity, tj. vzájemnosti zájmů, může být realizována pouze za podmínek rovnosti. Bakunin se mohl cítit svobodný pouze v přítomnosti a ve vztahu k ostatním lidem.

Oproti liberálům nemá smysl mluvit o tom, že někdo může uplatňovat svobodu, ať už ve smyslu negativní svobody nebo ve smyslu autonomie, bez splnění základních materiálních podmínek. Právě hodnoty, které vytvářejí vysokou míru podobnosti mezi komunami a mezi členy téže komuny – tj. hodnoty ekonomické a sociální rovnosti –, jsou těmi hodnotami, které představují předpoklad pro uplatňování jakékoli formy svobody. Sociální anarchisté*ky nezastávají ani extrémní libertariánský postoj, že výchovné zásahy představují porušení autonomie dětí. Ačkoli odmítají stát a s ním spojenou centralistickou kontrolu společenských institucí, přesto uznávají potřebu určitého druhu vzdělávacího procesu, který by byl pravděpodobně řízen na úrovni komunity. Navíc anarchisté*ky nevkládají veškerou svou důvěru v osvícenský ideál konečného vítězství lidského rozumu nad utlačovatelskými formami společenské organizace. Těžiště jejich výchovného myšlení a experimentování proto spočívalo v rozvíjení aktivních forem sociální interakce, které by představovaly alternativu ke státu.

Anarchistické chápání toho, co představuje legitimní autoritu, je spojeno s vírou v lidskou racionalitu – vírou, která se odráží ve volání po „racionální výchově“, jež by byla nejen antiautoritářská, ale která by děti povzbuzovala k přijetí takového druhu autority, jenž by měl racionální povahu. Anarchisté*ky ve skutečnosti nejsou proti autoritě jako takové, ale proti jakémukoli výkonu autority, který s sebou nese právo vyžadovat od jednotlivců, aby dělalx to, co si samx nezvolilx. Nemají problém uznat, že jednotlivci nebo organizace mohou mít právo přikazovat druhým, ale takové právo musí být vždy dočasné a vždy ospravedlnitelné z hlediska potřeb daného společenství. Anarchistický postoj k autoritě může tedy mít vliv na otázky vzdělávání hned v několika směrech.

I když se anarchismus vymezuje vůči různým druhům hierarchií a autorit, jeho normativní jádro není negativní, ale pozitivní. Sem patří již zmiňované pojetí vzájemné pomoci, které podporuje nejen ideál spravedlivé, kooperativní společnosti, ale i pojem tvůrčího individualismu. Vědomí, že se člověk může spolehnout na vzájemnou podporu druhých, mu dodává odvahu jít jedinečnou a tvůrčí cestou sebeutváření. Dalšími pozitivními hodnotami anarchismu jsou rovnost a bratrství. Nerovnost podkopává společenství, a vzdělávání tedy musí systematicky podporovat hodnoty, které podporují rozkvět společenství. Plný význam rovnosti ale nejde pochopit bez pochopení pojmových souvislostí s hodnotou bratrství (budeme se držet tohoto pojmu, i když v rámci inkluzivního jazyka by se měl spíš nazývat „sourozenectvím“).

Podle definice Patricie White spočívá bratrství v „pocitu pouta mezi sebou a ostatními jako rovnými, jako morálními bytostmi se stejnými základními potřebami a zájmem vést vlastní život“. Přijmeme-li, že bratrství je „postoj“, pak se mu lze pravděpodobně, podobně jako jiným morálním dispozicím, naučit. Jinými slovy, lidé rozvíjejí bratrské city tím, že si osvojí určitá přesvědčení a postoje k druhým. Rozvíjení těchto přesvědčení a postojů je tedy zjevně úkolem výchovy. Konceptuální spojení mezi bratrstvím a rovností může fungovat oběma směry: nejenže relativně vysoký stupeň socioekonomické rovnosti podporuje bratrské postoje, ale institucionální udržování této rovnosti může záviset na určitém bratrském cítění. Důraz na to, aby školy, které anarchisté*ky zakládalx, byly vedeny jako komunity, v nichž převládá solidarita a vzájemný respekt, podporuje názor, že bratrské postoje byly v takových podnicích jednak „vyučovány“ prostřednictvím převládajícího klimatu, jednak pomáhaly udržovat a podporovat takové druhy experimentálních komunit, které vznikaly jako alternativa ke státu. Bratrství tedy lze považovat za základní výchovnou hodnotu, která zahrnuje jak ideál, tak praxi nezbytnou k jeho prosazování.

Anarchistická výchova

Rozdíl mezi anarchismem a liberalismem spočívá v tom, že ten první předpokládá, že společnost, která co nejúplněji ztělesňuje ctnosti individuální autonomie, sociální rovnosti a vzájemné pomoci, se může udržet bez institucionálního zprostředkování státu. Vzhledem k tomu, že sociální ctnosti mají zásadní význam pro udržení anarchistické společnosti, je zřejmé, že morální výchova, která tento postoj podporuje, musí být základem veškerého anarchistického vzdělávání. Kropotkin k tomu uvádí: „Když si položíme otázku, jakými prostředky lze v lidské nebo zvířecí společnosti udržet určitou mravní úroveň, najdeme pouze tyto prostředky: potlačování protispolečenských činů, mravní nauku a samotné praktikování vzájemné pomoci.“

Anarchisté*ky na rozdíl od dřívějších teoretiků souhlasilx s tím, že školy a vzdělávání obecně jsou cenným aspektem projektu společenské změny, a nenavrhovalx jejich úplné zrušení spolu s ostatními institucemi státní byrokracie. Experimentovalx s vědomě plánovaným procesem vzdělávání, který se měl odehrávat na místech, jež se sice lišila od tradičních škol té doby, nicméně byla druhem školy. Colin Ward oproti tomu tvrdil: „Nic takového jako ,anarchistické vzdělávání‘ neexistuje. Existují jen různé druhy vzdělávacích experimentů, které anarchisté podporují a na kterých se podílejí.“

Důraz v anarchistických vzdělávacích programech nebyl kladen ani tak na snahu zavést předem vymyšlený alternativní model společenského uspořádání, ale na vytvoření půdy pro přirozený vývoj takového modelu prostřednictvím pěstování postojů, které jsou jeho základem, spolu s pokusem o vytvoření mikrokosmu anarchistické společnosti.

Anarchistické pojetí integrálního vzdělávání – tj. vzdělávání, které kombinuje intelektuální a manuální přípravu – bylo důležitým rysem všech anarchistických škol. Odráželo to Kropotkinova slova o společnosti, v níž by místo současného „zhoubného rozlišování“ mezi „prací mozků“ a „manuální prací“, odrážejícího rozdělení na „pracující“ a „vzdělanou“ třídu, měly všechny dívky a chlapci bez rozdílu získat „úplné vzdělání“. Anarchistická koncepce integrálního vzdělávání navíc zahrnovala také důležitý pojem osobního blahobytu – vyhnout se pocitu monotónnosti spojenému s prací v jednom zaměstnání po celý život. To bylo považováno za odraz toho, co anarchisté*ky nazývalx „základním organizačním principem diverzifikace“, který byl sám o sobě považován za důsledek základní lidské potřeby rozmanitosti.

Vzdělávací experimenty ukazují, jak byly morální kvality spojené s postojem bratrství, které jsou nezbytným předpokladem pro vytvoření a udržení anarchistických komunit, podporovány především prostřednictvím toho, co bychom nazvali „školním klimatem“ – tzn. že škola sama byla vedena jako mikrokosmos vznikající anarchistické komunity. Hlavním zájmem anarchistických pedagogů*žek není přímo prosazovat konkrétní model dobré společnosti, ale vytvořit prostředí, které bude podporovat a povzbuzovat rozvoj lidských sklonů a ctností nezbytných k vytvoření a udržení nových forem společenské organizace bez státu. Škola je tedy pro anarchistické pedagožky*gy podhoubím jedné z mnoha možných forem anarchistické společnosti; experiment s nehierarchickými, komunitními formami lidské interakce, kde jsou vedle důsledné kritiky stávající kapitalistické společnosti rozhodující mezilidské vztahy, které tvoří výchovnou interakci a jsou založené na normativní roli, přisuzované lidským vlastnostem, jako jsou dobročinnost, vzájemná pomoc a sociální spolupráce. Vzdělávání jako takové není pouhým prostředkem k dosažení našich politických ideálů, ale součástí procesu objevování, formulování a neustálého experimentování s těmito ideály, v jehož průběhu je třeba neustále posilovat, formulovat a převádět do vzdělávací praxe ty konkrétní lidské vlastnosti, kterým je v našem pojetí dobré společnosti přisouzena normativní role.

Úkol anarchistické pedagogiky

Úkolem anarchistické*ho pedagožky*ga je položit základy pro přechod k anarchistické, samosprávné a spravedlivé komunitě. Tento proces lze zahájit v nejmenším možném měřítku tím, že zpochybníme dominantní hodnoty a podpoříme lidský sklon k vzájemné pomoci, spolupráci a samosprávě. Anarchistickou revoluci většina anarchistů*ek nekoncipuje jako násilnou demontáž současného systému s cílem nahradit jej radikálně novým, ani coby – jako v případě marxismu – přetváření lidských tendencí a postojů, ale jako proces vytváření nové společnosti ze zárodků snah, tendencí a trendů již přítomných v lidském jednání. Základy anarchistické společnosti jsou především morální, tzn. že důraz vzdělávacího procesu musí být kladen na pěstování takových morálních postojů, které mohou životaschopnou anarchistickou společnost dále rozvíjet. Součástí tohoto procesu je samozřejmě přijetí kritického postoje k současné institucionální a politické praxi a uspořádání s důrazem na projevy útlaku a sociální nespravedlnosti. Tento kritický postoj však musí být podporován v prostředí, které samo o sobě odráží hodnoty solidarity a rovnosti. Další podstatnou složkou tohoto vzdělávacího procesu je absence pevných plánů budoucího uspořádání; jinými slovy, ačkoli by žáci měli být vedeni k úvahám o širokých sociálních a politických otázkách a ke zpochybňování současných institucionálních uspořádání, nesmí být manipulováni k obhajobě určité formy společenského uspořádání, ale měli by být vedeni k tomu, aby sami sebe vnímali především jako potenciální sociální inovátory a tvůrce. Klíčovým smyslem takových vzdělávacích snah je povzbudit žáky k pochopení ústřední myšlenky, že společnost a politický život jsou tvárné a potenciálně podléhají neustálému zdokonalování, a nikoli pevnou kulisou pro pasivní konzumenty či přihlížející. Právě v tomto kontextu hraje myšlenka integrálního vzdělávání tak důležitou roli. Ačkoli tedy pro anarchisty*ky zůstává cílem vytvořit jinou formu společenského uspořádání na úrovni aspirace bez pevného vymezení, morální kvality nezbytné pro udržení takové společnosti jsou jasné – založené na solidaritě a vzájemné pomoci.

Anarchistický*á pedagog*žka nemůže tvrdit, že škola musí poskytovat pouze základní dovednosti nebo jednat tak, aby usnadňovala autonomii dětí, a zdržet se vštěpování podstatných koncepcí dobra. Podle anarchistického názoru je totiž škola součástí samotné komunity, která je zapojena do radikálního a trvalého projektu společenské transformace prostřednictvím aktivního a tvůrčího usilování o dobro. Tento proces, který může probíhat pouze prostřednictvím experimentální a komunitní angažovanosti, v dialogu a ze závazku k sociálním hodnotám, je zároveň způsobem utváření morálního základu pro samosprávnou, decentralizovanou společnost a experimentem při budování takové společnosti.

Vytvoření systematického popisu morální výchovy je tedy podle Suissy klíčovým úkolem anarchistické pedagogiky. A vytvoření školní komunity řízené podle anarchistických zásad je jak krokem k ideálu, tak ztělesněním ideálu samotného.

Judith Suissa: Anarchism and Education. A Philosophical Perspective. PM Press, 2010. 184 stran, 19,95 $. K dostání na pmpress.org. (-jk-)

Svobodné vzdělávací projekty

Anarchistická pedagogika není jen teoretickou otázkou. Naopak – její základ stojí především v praxi a konkrétních projektech, programech, pokusech a experimentech. Mnoho z nich bylo potlačeno státní, církevní či ekonomickou mocí, přesto zůstávají bohatou studnicí zkušeností a inspirace. Pojďme si některé, ať přímo anarchistické či jiným podobným způsobem transformativní, představit, a to jak ty minulé, tak ty současné.

Pařížská komuna

Když v roce 1871 povstala Pařížská komuna, první krok, který komunardi*ky v transformaci školství podniklx, byla demontáž kontroly katolické církve nad výukou ve městě, kde jedna třetina studentů chodila do církevních škol a jedna třetina vůbec nechodila do školy. Po dobu krátkého trvání Komuny se iniciovalo bezplatné, povinné a sekulární veřejné vzdělávání pro všechny děti. V podstatě tutéž politiku deset let po zmasakrování komunardů*ek převezme třetí republika a udělá z ní páteř svého školství. Představy komunardů*ek o výuce – jejich internacionalistickým charakterem počínaje – byly však ve srovnání s těmi, které realizovala následná republika, poměrně nestandardní.

Začátkem dubna se komise, které předsedal Edouard Vaillant, pustila do zavírání všech církevních škol a odstraňování všech křížů, soch a náboženských symbolů ze školních budov. Internacionála už v roce 1867 na svém kongresu v Lausanne volala po sekulárním školství a bylx to právě členové a členky Internacionály, kdo během Komuny sehrál zásadní úlohu při organizování veřejného školství ve všech částech města. Benoît Malon ve svém okrese pomáhal organizovat útulek pro sirotky a utečence, kde se jim mohlo dostat nejzákladnější výuky. Paule Minck v Saint-Pierre de Montmartre otevřela jednu z prvních nových škol pro dívky. Na zdech města se objevilo oznámení, že se ústav v 5. obvodě, který měli až doposud pod kontrolou jezuité, stane první profesní školou pro chlapce starší 12 let. Vaillant vyhlásil vznik profesní školy užitého umění pro dívky ve zrekvírované a znovu obsazené Ecole des Beaux Arts. Pozoruhodným detailem na této škole bylo složení učitelského sboru: práce nebyla nabídnuta jen profesorům, ale také všem kvalifikovaným dělníkům*icím starším 40 let, kteří*é se chtělx stát učiteli*kami. „Spolek přátel vzdělání“, který se skládal ze dvou žen, Marie Verdure a Elie Decoudray, představil svůj projekt organizování jeslí, jenž byl prapůvodní inspirací pro pozdější zavedení denní péče, která ve Francii funguje dodnes. Přinejmenším za Komuny se jesle kromě samotné denní péče řídily principy převzatými z Fourierových falanstér: pečovatelky, které se nikdy neměly oblékat do černého nebo do tmavých barev, se měly při vykonávání jednotlivých prací střídat, aby nedošlo k tomu, že je po delší době začne jeden úkol nudit nebo unavovat.

Vše spojené s náboženstvím se mělo odstranit a nahradit obrázky a sochami něčeho skutečného jako třeba zvířat a stromů nebo i „voliérou plnou ptáků“, aby se tak bojovalo proti nudě, „největší zhoubě“ pro malé děti. Aby se skoncovalo s výpůjčními privilegii, reorganizovaly se veřejné knihovny. Byla ustanovena rovnost platů učitelů a učitelek. Nejobecnější formulace cílů komunálního vzdělávání se objevila na plakátu, kde stálo: „Učit dítě, aby milovalo a respektovalo druhé; podněcovat v něm lásku ke spravedlnosti; učit ho také, že jeho výuka probíhá s ohledem na zájmy všech: právě na těchto mravních zásadách bude od nynějška komunální vzdělávání stát.“ Na pragmatičtější i teoretičtější rovině byl nicméně podkladem většiny představ Komuny o výuce pojem „integrálního vzdělávání“: profesní školy, kde dívka nebo chlapec získá schopnost jak duševní práce, tak té manuální. Šlo o to, aby se souběžně rozvíjely všechny vlohy dětí a staly se z nich tak „úplní lidé, kteří budou schopni využít svých schopností k výrobě nejen prostřednictvím svých rukou, ale také své inteligence“.

Escuela Moderna

Jeden z prvních systematických pokusů o převedení anarchistických myšlenek do vzdělávací praxe se odehrál ve Španělsku na počátku 20. století v atmosféře silných sociálních nepokojů, vysoké negramotnosti a veřejného školství zcela v područí katolické církve. Tyto aktivity jsou ponejvíce spojeny se jménem Francisca Ferrera, který se během pobytu ve Francii zajímal o experimenty Paula Robina a Jeana Gravea v oblasti libertinského vzdělávání. Nabyl přesvědčení, že „nová společnost může být produktem pouze mužů a žen, jejichž celá duševní a sociální výchova z nich učinila ztělesnění nových sociálních ideálů a koncepcí“. Dne 8. září 1901 pak v Barceloně s finanční podporou sympatizujícího mecenáše otevřel Moderní školu – Escuela Moderna. Do konce prvního roku se počet žáků zvýšil z 30 na 70 a v roce 1905 bylo zapsáno 126 žáků. Ferrer prohlásil: „Budu je učit jen prosté pravdě. Nebudu jim vtloukat do hlavy žádná dogmata. Nebudu jim zatajovat jedinou skutečnost. Nebudu je učit, co si mají myslet, ale jak mají myslet.“ Ferrer také založil Ligu za racionální výchovu dětí, která se stala důležitým fórem pro výměnu anarchistických a libertinských myšlenek o vzdělávání.

Escuela Moderna byla koedukovaná a poměrně heterogenní, pokud jde o socioekonomické zázemí žáků. Důležitým aspektem byla absence známek, odměn a trestů. Ferrer sice připouštěl, že v případě výuky řemesla nebo specifických dovedností vyžadujících zvláštní podmínky může být pro učitele užitečné použít testy nebo zkoušky, aby mohl sledovat pokrok žáka, ale dal jasně najevo, že pokud takové pomůcky nepřispívají k osobnímu rozvoji žáků, nemají v jím obhajovaném typu vzdělávání co dělat. Ve škole neexistoval žádný pevný rozvrh hodin a žáci mohlx přicházet a odcházet, jak se jim zachtělo, a sami si organizovat svůj pracovní čas. Ferrer s myšlenkou integrálního vzdělávání kladl důraz na „učení praxí“, a proto velkou část školních osnov tvořila praktická výuka, návštěvy muzeí, továren a laboratoří nebo exkurze do terénu za účelem studia fyzické geografie, geologie a botaniky. „Představme si sami sebe,“ psal Ferrer, „na vesnici, kde pár metrů od prahu školy roste tráva, kvetou květiny, hmyz bzučí u okenní tabule třídy, ale žáci se učí přírodopis z knih.“ Kritizoval systém, v němž je pedagog považován za veřejného činitele, „úředníka, úzce zotročeného drobnými předpisy, neúprosnými programy“, a hlásal, že zásada svobodného, spontánního učení by se měla vztahovat nejen na žáka, ale i na učitele.

Ferrer se neoddával naivní představě, že dokáže poskytnout vzdělání, které je na rozdíl od církevního a státního politicky neutrální. „Cílem racionalistické školy musí být ukázat dětem, že dokud bude jeden člověk závislý na druhém, bude existovat tyranie a otroctví.“ V souladu s tím byly děti vedeny k tomu, aby si vážily bratrství a spolupráce a rozvíjely smysl pro sociální spravedlnost, a učební plán nesl jasné antikapitalistické, antistátní a antimilitaristické poselství. Dalším příkladem této angažovanosti byla výuka esperanta, která byla považována za způsob podpory mezinárodní solidarity. Ferrer považoval svou školu za zárodek budoucí anarchistické společnosti; za důkaz, že i v rámci autoritářské společnosti, která ho obklopovala, je možná alternativa. Doufal, že škola nebude ničím menším než předvojem anarchistické revoluce. Jeho důraz na „racionální“ a „vědecké“ vzdělání odrážel osvícenský ideál pokroku.

Není divu, že španělské úřady vnímaly Escuela Moderna a Ferrera samotného jako hrozbu. Škola byla neustále pod dohledem a často byla odsuzována úředními orgány jako hnízdo podvratné činnosti. V roce 1906 byla násilně uzavřena. Ferrer sám byl v srpnu 1909 zatčen na základě falešného obvinění z podněcování masového povstání a ve vykonstruovaném procesu odsouzen k trestu smrti zastřelením, k čemuž došlo 13. října 1909. Po jeho popravě se anarchističtí aktivisté a nadšenci pro libertinské vzdělávání po celém světě pustilx do zakládání vzdělávacích projektů, jejichž cílem bylo pokračovat ve Ferrerových myšlenkách.

Ferrerova škola

Takovým byla i Ferrerova škola (nebo také Moderní škola) v New Yorku. V prospektu školy z roku 1914 se uvádí: „Moderní škola byla založena muži a ženami, kteří věří, že dítě vychovávané přirozeným způsobem, nezkažené dogmaty a konvencemi dospělých, může v pozdějším životě spolehlivě obstát proti nespravedlnosti a útlaku.“ Základem byly důraz na „učení praxí“, antiautoritářská pedagogika a silně antikapitalistický, antistátní a protináboženský tón celého učebního plánu… a také názor, že aby si děti osvojily adekvátní porozumění myšlenkám, jako je spravedlnost, rovnost a spolupráce, musí je zažít na vlastní kůži v co nejúplnější podobě. Klíčovým prvkem školy byla komunitní zahrada, kde se děti učily společně plánovat, pěstovat rostliny a pečovat o ně. O veškerou údržbu a domácí práce v areálu školy se společně dělilx děti a zaměstnanci. Škola sloužila také jako jakési komunitní centrum, které nabízelo širokou škálu kurzů pro dospělé, veřejných přednášek a společenských setkání, a jako centrum politické činnosti.

V roce 1915 newyorská anarchistická skupina, která šla za svým ideálem komunitního života ještě dál, zakoupila zemědělskou půdu ve Steltonu ve státě New Jersey, kde začala zakládat anarchistickou kolonii. Ústředním bodem kolonie se stala škola, která se tam přestěhovala. Zde se komunita pokoušela realizovat své anarchistické ideály, obdělávat půdu a podílet se na správě komunitních záležitostí. Klíčovým prvkem jejich myšlenek, který se promítl do školy, byla myšlenka odbourání rozdílu mezi manuální a duševní prací. Anarchistický ideál socialistické, komunitní společnosti také zdůrazňoval potřebu přirozené kontinuity mezi světem školy a světem komunity. Tento ideál byl prakticky lépe realizovatelný po přestěhování školy do Steltonu, kde mnozí učitelé*ky a rodiče zapojení do školy bylx zároveň aktivními členy kolonie a děti přirozeně spojovaly školní práci s prací v komunitě.

Podezíravost anarchistů*ek vůči všemu jasně systematizovanému a normativnímu spolu s jejich revolučním sociálním smýšlením skutečně vedla newyorskou skupinu k tomu, že byla velmi kritická i vůči některým pokrokovým teoretikům výchovy, jako bylx Montessori a Pestalozzi. V úvodníku časopisu Modern School se zdůrazňuje rozdíl mezi anarchistickým přístupem a přístupem Montessori. Ta coby římská katolička a sociální reformátorka považuje školu za prostředek k přípravě dítěte na současnou společnost – sice nedokonalou, ale postupně se zlepšující. Moderní škola zdaleka nebyla apolitická, a to jak z hlediska formálního studijního programu, tak z hlediska propojení školy a komunity, které vedlo k účasti žáků a učitelů na dělnických shromážděních, politických schůzích apod. Moderní škola neměla žádnou pevnou strukturu, osnovy ani rozvrhy, ale udržovala „takový řád, jaký považujeme za nezbytný“, přičemž se opírala o anarchistický princip přirozeného řádu – tedy řádu vyvinutého zdola, na rozdíl od řádu vnuceného shora. Tím se anarchističtí*cké pedagogové*žky stavělx proti tomu, co považovalx za v podstatě autoritářský řád konvenční školy – autoritářství, které se odráží a posiluje v celé sociální praxi kapitalistického státu.

Ačkoli Steltonská kolonie a s ní i škola žily déle než většina experimentů s komunitním životem, od konce 20. let 20. století upadaly a nakonec se v roce 1953 rozpadly. Avrich uvádí jako hlavní důvody jejího zániku jak dopady hospodářské krize, tak rozkol, který v komunitě vznikl mezi anarchisty a komunisty během první světové války.

Work People’s College

Vzdělání bylo vždy ústředním prvkem vize anarchistických odborů Industrial Workers of the World (IWW). První hvězda ve znaku IWW znamená „vzdělávání“ dělnické třídy, druhá její „organizaci“ a třetí „emancipaci“. Dělnické vzdělávání mělo posilovat třídní vědomí, které vzniká v přímém konfliktu na pracovišti, ale nemělo napodobovat metody tradičního vzdělávacího systému, protože by jen obnovovalo nežádoucí hierarchie spojené s kapitalistickými institucemi. Kromě předávání myšlenek kulturními prostředky hrál klíčovou roli v sebevzdělávání pracujících tisk IWW, stejně jako kolektivní prostory. Ty sloužily pro učení, kritickou reflexi a diskusi, zejména v prvních třech dekádách 20. století.

Nejvýznamnějším a nejtrvalejším úspěchem IWW v oblasti dělnického vzdělávání byla Lidová škola práce (Work People’s College, WPC), přistěhovalecká instituce velmi úzce spjatá s finskými dělnickými komunitami na horním Středozápadě. V letech 1914–41 sloužila jako internátní dělnická škola spojená s IWW a podporovaná finským členstvem tohoto svazu. V hlavní třípodlažní budově byly učebny, studentské koleje, divadelní sál, tělocvična a knihovna, v přilehlé menší budově byla kuchyně a jídelna. Za školné ve výši 39 dolarů měsíčně (ekvivalent dnešních asi 500 dolarů) – cena zahrnovala stravu a ubytování – se studentstvu dostalo výuky dovedností potřebných pro organizování odborů, správu odborové infrastruktury IWW, obsluhu rozsáhlé sítě spotřebních družstev, provozování vlastního tisku a nakonec i pro samosprávu postkapitalistické společnosti. Výuka probíhala po dobu pěti měsíců. Škola také nabízela korespondenční kurzy pro studenty, kteří se nemohli ubytovat ve WPC. Na škole během její existence studovalo odhadem 1600 až 2000 studentů a studentek – ženy i přes silnou propagaci rovnosti pohlaví tvořily méně než čtvrtinu počtu.

Mnoho místních obyvatel pořádalo pravidelné finanční sbírky, organizovalo kroužky a nakupovalo akcie na podporu školy. Z řad akcionářů byla každoročně volena správní rada. Další metodou získávání finančních prostředků pro školu byla činnost dramatického souboru WPC. Všechny kurzy, přinejmenším do konce 30. let 20. století, byly k dispozici ve finštině i angličtině. K nejinovativnějším a nejvíce participativním lekcím na WPC patřily tzv. taktické schůzky pod vedením studentů*ek a byly nesmírně oblíbené. Jeden z nich poskytl následující popis: „Během těchto sezení studenti postupně představují problém, o kterém se pak diskutuje. Problémy se vždy týkaly třídního boje a odborů, takže každý k nim měl co říct. Diskuse jsou často velmi živé a mnohostranné. Záležitosti se začaly posuzovat podrobně a z různých úhlů pohledu. Studenti se díky těmto zasedáním mnoho naučili.“ Taktické schůzky jsou jedním z projevů antiautoritářské pedagogiky WPC. Studentstvo bylo organizováno do studentského svazu, který měl značný vliv na každodenní fungování WPC. Samo plánovalo program a mohlo si svobodně vybírat své vlastní kurzy. Podle jednoho z dokumentů školy mělx instruktoři*ky klást a dostávat otázky, nikoliv podporovat memorování, protože metody učení nazpaměť by vedly pouze k dogmatismu a nerozvíjely by plně schopnost kritického myšlení studentů.

V roce 2006 bylo WPC obnoveno jako vzdělávací projekt IWW, jenž má poskytovat „bezplatné, radikální a praktické vzdělávání pracujícím ženám a mužům v našich komunitách, vzdělávání, které bude podporovat cíle revoluce pracující třídy, které jako odbory prosazujeme“. Kurzy se obvykle konají ve večerních hodinách po dobu šesti až osmi týdnů na přístupném místě, např. v zasedačce veřejné knihovny, obvykle po dobu dvou hodin. Facilitátoři*rky jsou zodpovědní*é za vytvoření rámce kurzu a seznamu navrhované četby v kombinaci se silným participativním zaměřením. Studentstvo do značné míry určuje směr každého kurzu, přičemž výukové metody se v jednotlivých kurzech liší – od skupinových diskusí a přednášek až po hraní rolí a mediální prezentace.

Walden Center

Myšlenka založit Waldenské centrum a školu vzešla z dlouholetého spojení a přátelství skupiny angažovaných anarchistů, komunistů a pacifistů, z nichž většina byla aktivní v hnutích proti branné povinnosti, v odborech a v dalších sociálních hnutích. Když se někteří z této skupiny stalx rodiči, nechtělx posílat své děti do státních škol, které podle nich odrážely kulturní konflikt „mezi lidskými potřebami a společenskými strukturami“, a přitahovala je myšlenka komunitního života. Nová škola měla být nejen „prostředkem vzdělávání dětí ve svobodnějším prostředí, ale také centrem vzdělávání a činnosti v komunitě dospělých“. Centrum funguje od roku 1956. Dnes už není výslovně spojeno s anarchistickým hnutím. Webové stránky školy ji popisují jako „progresivní základní školu založenou na umění a vedenou učiteli“. Výraz „progresivní“ se zde chápe jako odkaz na skutečnost, že třídy jsou věkově smíšené, nejsou zde žádné známky ani standardizované testy a je zde kladen důraz na umění a zážitkové učení.

Dokumentace popisující první roky existence školy však poskytuje cenný příklad pokusu o převedení anarchistických myšlenek do vzdělávací praxe. Většina členů skupiny se domnívala, že „pokud revoluční změna není nevyhnutelná, musí existovat akce, které bychom mohlx podniknout a které by poukázaly na možnosti obsažené v anarchistických vztazích“. Proces společné dohody o programu a struktuře školy byl považován za experimentální filozofické cvičení, jehož prostřednictvím skupina testovala své vzdělávací představy ve světle své filozofie a „snažila se vybudovat formu, funkční i vzdělávací, která by co nejvíce odrážela naše anarchisticko-pacifistické názory“. Zakladatelé se zdráhalx dokumentovat nesčetné diskuse a debaty, které provázely první roky existence školy, a vyhýbalx se vytváření písemného programu nebo prospektu, protože se obávalx, že se z myšlenek stane ideologie, z principů dogma a z „pečlivě propracovaných postojů“ slogany. Tato nedůvěra k ústavám, dogmatům a plánům institucí je samozřejmě základním rysem společným všem anarchistům, kteří věří, že stanovení takových plánů by podkopalo závazek lidské svobody, pokroku a dokonalosti. Dalším politickým principem anarchismu, který se uplatňoval na těchto zakládajících schůzkách a na pravidelných schůzkách rodičů a učitelstva v průběhu let, bylo odmítnutí demokratické víry ve vládu většiny, jejíž dodržování zničilo koalice rodičů a učitelů v jiných nezávislých školách. Waldenští usilovalx o takovou formu každodenní řídicí praxe, která by „zabránila vzniku byrokracie, jež by mohla diktovat život ve škole“. Veškeré rozhodování proto probíhalo až po dosažení konsenzu. Navíc, aby se zabránilo tomu, že se zakládající skupina stane „strnulou a samolibou“, bylo dohodnuto, že každý nový učitel nebo rodina má právo zapojit se do rozhodovacího procesu poté, co ve škole působí jeden až dva roky. Zakladatelé bylx přesvědčeni, že škola nemá být „družstvem rodičů a učitelů“. Přestože rodiče-zakladatelé nastínilx základní filozofii školy, vědělx, že v každodenním životě musí mít hlavní slovo učitelé*ky, aby nefungovalx podle rozmaru rodičů. Domnívalx se, že vzdělávání je záležitostí učitelů a dětí, a proto „rodiče mohou dělat peklo, ale nakonec se rozhoduje na úrovni učitel–dítě“, přičemž mnohá rozhodnutí činí samy děti. Dalším základním anarchistickým principem, který se ve Waldenu promítl do vzdělávací praxe, je víra v malá společenství jako optimální jednotky společenské organizace. To se odrazilo nejen v organizaci komunity kolem školy, která se opírala o osobní kontakty, vzájemnou podporu a přátelství jako základ pro angažovanost v tomto a dalších projektech, ale i v pedagogické zásadě, že velikost třídy by měla být omezena (max. 15 dětí), aby se podpořilo ideální prostředí pro učení, v němž učitel*ka může být citlivý*á k individuálním potřebám a reagovat na ně a může se k dětem vztahovat na osobní bázi. V souladu s těmito anarchistickými principy společenské organizace neměla škola v podstatě žádnou centrální autoritu. Zdá se, že Walden se ve svých počátcích lišil od dřívějších anarchistických vzdělávacích experimentů především tím, že sám sebe nepovažoval ani tak za předvoj anarchistické revoluce nebo za krok k výchově lidí schopných nastolit a udržet svobodnou společnost budoucnosti, ale především za experiment v oblasti lidského života. Základní myšlenkou byl závazek k anarchismu jako „způsobu života“.

Autonomní komunitní univerzita v Oaxace

Universidad Autónoma Comunal de Oaxaca (UACO) je příkladem první oficiálně uznané komunitní univerzity v Mexiku, kterou založilx a vedou domorodí obyvatelé. Jde o samosprávnou iniciativu, jejímž cílem je změnit způsob fungování veřejného vzdělávání v zemi. Myšlenka založení komunitní univerzity se realizovala díky shromážděním a dlouhodobému organizování v domorodých komunitách. Od svého založení v roce 2000 se rozrostla na více než 1000 studentů*ek a desítky facilitátorů*ek, jak se tamním „profesorům“ říká. Dnes UACO nabízí bakalářské a magisterské studijní programy a v každé lokalitě působí 16 komunitních univerzitních center (CUC) pod vedením komunit. Na budování UACO se stále pracuje. Zúčastnění nadále diskutují o hlavních otázkách, jako jsou procesy výuky a učení, metody hodnocení, ústřední pilíře jejích základních vzdělávacích principů, včetně toho, jak jsou definovány komunity a komunitní vlastnictví. Studenti*ky realizují participativní projekty zaměřené na komunitu a později odevzdávají písemný úkol, v němž popisují, co se díky svému úsilí naučilx. Od dubna 2020, kdy Kongres státu Oaxaca přijal ústavní zákon o univerzitách, se UACO potýká s řadou právních překážek. Koncem roku 2023, po zdlouhavém právním procesu, stát Oaxaca potvrdil její status, ale stanovil určitá omezení její autonomie.

Ursula Hernández, jedna ze spoluzakladatelek CUC-Valles Centrales, která sídlí v Hacienda Blanca v San Pablo Etla u města Oaxaca, říká: „Věříme, že vzdělávání by mělo být hluboce transformující zkušeností, která nejen pomáhá studentstvu získat znalosti, ale také zpochybňuje jeho zkušenosti a kriticky reflektuje, jak žijeme. Komunitní struktury podporují myšlenku, že bychom si mělx vytvářet vlastní pedagogické postupy. Naše oficiální uznání a možnost udělovat bakalářské a magisterské tituly znamená, že naše vzdělávací činnost je institucionálně schválená, ale v rámci UACO funguje i jiný druh logiky. Vidíme, že se to odráží v různých aspektech práce, včetně postavení osoby odpovědné za učebnu a toho, kdo vyučuje. Neexistuje učitel jako takový; ti, kdo vedou třídu, jsou spíše facilitátory, kteří podporují proces společného učení. Naším východiskem je myšlenka, že každý člověk má znalosti, o které se může podělit a s jejichž pomocí se můžeme kolektivně vzdělávat. V případě Valles Centrales studujeme a praktikujeme komunitní vlastnictví v kontextu města, urbanizace. Klademe si různé otázky, abychom porozumělx commons v městském kontextu. Hodně pracujeme s konceptem čtyř pilířů commons, kterými jsou: práce, oslava, území a organizace. To jsou základy, na nichž spočívá správa komunity. Snažíme se tu pracovat právě na tom, abychom zjistilx, jaké znalosti jsou pro nás potřebné a důležité. Naše práce není o memorování. Nikdo vám tu neřekne: ,Chomsky řekl to a to.‘ Ale řekne vám: ,Jsem na jiném místě, vidím věci jinak, přemýšlím o své třídě se studenty jiným způsobem. Nazývám věci jinak.‘ Mění se i jejich vztah k okolí. Nikdo vám nebude říkat, jak věci fungují nebo co máte očekávat. Neexistuje jediný správný způsob, jak věci dělat. Musíme to budovat společně.“

Fialový bodlák

Příkladem snahy o odškolnění, osvobození mládeže a propagaci alternativ školního vzdělání pod vedením samotných dětí a dospívajících je vancouverský projekt Purple Thistle (Fialový bodlák). Podařilo se mu vytvořit prostor, ve kterém děti mohly nejen trávit čas, ale také experimentovat a společně se učit bez kontroly a dohledu, nést kolektivní zodpovědnost za provoz prostoru a budovat si mezi sebou silná pouta. Mládež se tady věnovala např. komunitnímu zahradničení, sítotisku, fotografování, graffiti, vydávání zinů, filmové tvorbě a animaci, pořádala diskusní a filmové večery, zřídila radikální knihovnu, nahrávala hudbu, zkoušela si grafický design nebo pracovala s textilem. Šlo o průběžně vznikající iniciativy, které se měnily podle zájmů a priorit zúčastněných. V projektu se angažovala také spoluautorka knihy Radost z boje za lepší svět (Neklid, 2023) carla bergman, která Bodlák od roku 2009 až do jeho uzavření na jaře 2015 „řídila“, což spočívalo v tom, že dělala většinu papírování, občas zajistila podporu nebo mentorovala a zařizovala mladým mentoring a formální i neformální praxi. Stala se tak oporou proměnlivých a flexibilních vztahů, které byly základem Bodláku. Také ostatní dospělí bylx oporami, spoluřediteli a mentory, ale všechna běžná rozhodnutí dělal kolektiv mladistvých, případně různé z něho vzešlé skupinky.

Spoluzakladatel Matt Hern mluví o tom, jak je Bodlák opakem běžných institucí: „Jednoduchý je v tom, že vám nikdo neříká, co máte dělat. Můžete si dělat, co chcete, můžete sem chodit, kdy chcete, vstup je na domluvě. Takže to je snadné, ale zároveň dost náročné, protože to chce pořádný kus zodpovědnosti.“ Bodlák můžeme považovat za kontrainstituci, flexibilní platformu, kde si účastnictvo samo utváří svou roli a úkoly – otevřeně a experimentálně. Podobné kontrainstituce mohou prefigurovat důvěru a družnost a vytvořit prostor, kde se tyto typy vztahů dají zkoušet a stanou se z nich zažité vzorce a zvyky, které se později uchytí i v dalších nových komunitách a projektech.

Škola Ataxie

V září 2023 byl v Řecku zahájen provoz (mateřské a základní) demokratické školy Ataxia. Projekt se inspiroval demokratickými školami v Izraeli, od roku 1987 jich tam bylo otevřeno asi 30. Ve většině demokratických škol se dodržují následující zásady: demokratické učení (škola je řízena demokratickými institucemi, rozhodování provádí celá školní komunita), svoboda volby (každý student si vybere, co, jak, kdy a kde se bude učit), sebehodnocení založené na dialogu (žádné testy a známky), věkový mix (život a učení ve škole se odehrává ve více věkových prostředích) a rovný dialog (mezi zaměstnanci a studenty).

Ataxie nese poselství decentralizace, založené na hodnotách komunity, osobních vztazích, ekologickém povědomí, rovnosti a commons, ale přizpůsobené potřebám dneška. Jde o školu bez tříd a dělení, kde mohou být děti bez námahy v kontaktu s přírodním prostředím, lidmi a kulturou oblasti; kde se podporuje hraní a volné zkoumání; kde se děti podílejí na škole jako rovnocenní členové; kde „učitelé“ plní roli animátorů a facilitátorů učení a ne vševědoucích. Škola má právní formu sociálního družstva a chce připravit cestu pro efektivnější a zároveň příjemnější metody učení, které jednotlivce „otevřou“ reálnému světu a společnosti. Její aktéři rozporují zákonné ustanovení, kde primární odpovědnost za vzdělávání spočívá na ministerstvu školství, které definuje kurikulum prostřednictvím konkrétních podrobných programů.

V demokratických školách je v teoretické rovině dětství chápáno jako autonomní fáze lidského života s právem na sebeurčení, radost, uspokojení, ale i odpovědnost, a nejen jako fáze přípravy na dospělý život. Demokratické školy jsou samoorganizované a fungují na základě principů přímé demokracie a samosprávy. S demokracií se tu nezachází jako s abstraktním pojmem, ale jako s přímou zkušeností každého s nepřetržitým vytvářením nového.

Zdroje:

• Kristin Ross: Komunální přepych. Politická vize Pařížské komuny. Neklid, 2021.

• Judith Suissa: Anarchism and Education. A Philosophical Perspective. PM Press, 2010.

• Robert H. Haworth (ed.): Anarchist Pedagogies. Collective Actions, Theories, and Critical Reflections on Education. PM Press, 2012.

• https://www.aftoleksi.gr/2024/06/20/oikodomontas-koinotiki-ekpaideysi-stin-oachaka-mexiko/

• carla bergman, Nick Montgomery: Radost z boje za lepší svět. Jak v toxických časech budovat vzkvétající hnutí. Neklid, 2023.

• https://www.aftoleksi.gr/2024/05/09/charta-protasi-ton-dimokratikon-scholeion/

• https://www.ataxiaschool.com/

Vzdělávání během sociální revoluce

Na podkladě knihy Mujeres Libres – Svobodné ženy od Marthy A. Ackelsberg se vrátíme do období sociální revoluce ve Španělsku, představíme významnou ženskou anarchistickou organizaci a zaměříme se na její aktivity v oblasti vzdělávání.

Martha A. Ackelsberg je americkou akademičkou, která se zaměřuje na gender studies, zejména pak na povahu moci a její vztah ke komunitám. Její asi nejznámější prací je kniha Free Women of Spain, kterou vydala v roce 1991 a v níž čerpala jak z písemných pramenů, tak z výpovědí tehdejších španělských anarchistek. Vyzdvihla perspektivy, které jejich odkaz může nabídnout současným feministům*kám a sociálním aktivistům*kám. Český překlad tohoto díla byl zveřejněn nejprve v elektronickém formátu v rámci Anarchistické knihovny, knižní podoby se pak dočkal nákladem překladatele v roce 2013 a kniha se tak zařadila mezi stěžejní díla, která u nás o španělské sociální revoluci vyšla.

Hned v úvodním odstavci Ackelsberg shrnuje podstatné: „V roce 1936 ženské skupiny z Madridu a Barcelony založily Mujeres Libres – organizaci oddanou věci osvobození žen z jejich ,trojitého zotročení nevědomostí, jako žen a jako námezdně pracujících‘. Přestože Mujeres Libres existovaly méně než tři roky (jejich aktivity ve Španělsku byly zpřetrhány po vítězství sil generála Franca v únoru 1939), zmobilizovaly více než 20 000 žen a rozvinuly širokou síť aktivit přizpůsobených k tomu, aby pozvedly jednotlivé ženy, ale zároveň vytvářely smysl pro komunitu… Tvrdily, že plné rozvinutí ženské individuality závisí také na vývoji silného smyslu sounáležitosti s ostatními.“ Tedy, že jde jak o individuální, tak kolektivní proces, který se „může uskutečnit pouze v kontextu komunit nebo organizací rozpoznávajících a oceňujících diverzitu svých součástí“.

Budoucí aktivistky organizace Mujeres Libres v rámci tehdejšího anarchistického hnutí cítily, že ženám stále něco podstatného chybí, a tak „došly k závěru, že jak ve vlastním zájmu, tak v zájmu rozvoje dalších žen a v zájmu samotného hnutí je zásadně nutná samostatná organizace věnující se emancipaci žen“. Chtěly, aby hnutí splnilo své přísliby ve vztahu k ženám, a zároveň se snažily pozvednout ženy, aby zaujaly místo v hnutí i v rámci širší společnosti. Dlužno dodat, že při tom často narážely na odpor soudružstva – jak mužů, tak žen. Navzdory vlastním proklamacím hnutí bylo jen několik málo žen představitelkami odborových organizací. Přitom síla žen se ukázala v mnoha sociálních bojích, jako např. během tzv. Ženské války v Barceloně roku 1918 vyvolané rostoucími životními náklady.

Anarchismus a Španělsko

Ackelsberg pěkně definuje, že „anarchismus usiluje o zrušení hierarchie a strukturovaných vztahů nadvlády a podřízenosti ve společnosti. Jeho cílem je kromě toho vytvořit společnost založenou na rovnosti, vzájemnosti a vzájemné pomoci, v níž je každý člověk ceněn a respektován jako individualita. Tato společenská vize je spojena s teorií společenské změny, která uvádí, že prostředky k dosažení cíle musí být v souladu s cílem samotným, že lidé nemohou být do budoucí společnosti nadirigováni, ale že ji musí sami vytvořit a uvědomit si tak vlastní schopnosti a možnosti.“ Dále uvádí: „Politicky a sociálně je anarchistická společnost společností bez vlády, institucionalizovaných hierarchických vztahů nebo autoritářských struktur. Anarchisté tvrdí, že lidé se mohou organizovat a sdružovat sami na základě potřeb, že sami jednotlivci nebo malé skupiny mohou iniciovat sociální vztahy a centralizovaná politická koordinace je nejen škodlivá, ale rovněž zbytečná. Právo nebo autorita řídit nebo ovládat jisté situace by nemělo být vtělováno do rolí nebo úřadů, k nimž mají někteří lidé privilegovaný přístup a z nichž jsou jiní systematicky vylučováni.“ S tím souvisí i to, že „anarchistická analýza vztahů nadvlády poskytuje pozitivní model porozumění postavení žen ve společnosti“. I když rozpoznání sociální podstaty těchto vztahů ještě není to samé jako jejich změna.

Problémem doby bylo, že „důraz na ekonomické struktury jako základ společenské organizace zatemnil anarchistické porozumění skutečnosti, že nadvláda a podřízenost mají mnoho tváří a ekonomické otázky nejsou jediné, kterými je třeba se zabývat“. Někteří*ré mělx za to, že odborové svazy poskytují příliš úzkou základnu pro koordinaci anarchistické společnosti, a poukazovalx „na jinou tradici, která má ve Španělsku rovněž dlouhou historii, a to na municipio libre (svobodnou komunu)“.

Hnutí ve Španělsku se formovalo takřka 70 let, počínaje rokem 1868, kdy se tu tyto myšlenky objevily. V době před válkou existovala rozsáhlá a komplexní síť programů a organizací a anarchosyndikalistické odbory CNT, založené v roce 1910, měly v únoru 1936 na 850 tisíc členů*ek.

Anarchistická pedagogika

Pedagogický požadavek anarchismu vyvěrá z teoretického předpokladu, že úspěšná sociální revoluce „závisí na předchozím uskutečnění toho, co je patrně nejdůležitějším cílem samotného revolučního hnutí: pozvednutí lidu… Od lidí se očekává, že se připraví na revoluci (a život ve svobodné… společnosti) účastí na aktivitách a podnicích, které jsou samy o sobě rovnostářské, posilující jejich schopnosti, a tedy transformativní.“ Prostředkem v tomto procesu byla anarchistickému hnutí ve Španělsku decentralizace a přímá akce, která měla mimo jiné za cíl „ukázat lidem způsoby uvědomění si vlastních možností a schopnosti získat zpět schopnost rozhodovat o sobě samém a svém životě“. Jako pozitivní příklady sloužila potravinová družstva, družstevní školky, kolektivně provozované služby, bytová družstva, ženské zdravotní svépomocné kolektivy, squaty apod.

Hnutí mj. rozvíjelo vzdělávací programy pro dospělé a mládež. Ty zahrnovaly i síť lidových škol a kulturních center. Právě otázka vzdělávání byla velmi důležitá, o čemž svědčí skutečnost, že např. v roce 1900 dosahovala úroveň negramotnosti u žen 71 %. Aktivistkám Mujeres Libres bylo tedy jasné, že každá žena, které se povede trochu vzdělat, tím získá mocnou zbraň. Osvobodit se totiž musí sama, iniciativa musí vzejít od ženy.

Už v dřívějších letech byly šířeny myšlenky anarchismu společně se snahou vymýtit negramotnost takzvanými obreros conscientes, jakýmisi migrujícími učiteli. Naučit lidi číst a psát byl ve své době opravdový revoluční čin. Právě proto byli obreros conscientes často perzekvováni a vězněni. „Anarchisty provozované vzdělávací instituce na sebe… vzaly mnoho podob, ale všechny žily společnými perspektivami. Nejdříve se snažily zvýšit gramotnost a rozšířit kulturní uvědomění pracujících lidí. Specificky to znamenalo, že školy, kulturní centra a časopisy se pokoušely sdělovat svým studentům a čtenářům smysl nadšení ze světa – poselství, že svět náleží jim a mohou jej prozkoumat a není to jen prostý kontext každodenního útlaku. Lidem se dodávalo odhodlání, aby sami hledali otázky, hodnotili své zážitky a pohledy a učili se od sebe navzájem stejně jako od učitelů. Tyto programy se rovněž snažily sdělovat nový soubor morálních hodnot, aby nahradily rezignaci a přijetí podřízenosti, vyučované v církevních školách, s důrazem na vlastní vývoj v kontextu vzájemnosti a spolupráce.“

Jednou z anarchistických odpovědí bylo zakládání tzv. racionalistických škol, které jsou spojeny se jménem Francisca Ferrera. Další zas otevírání tzv. ateneos – lokálních vzdělávacích a kulturních center. „Těm, kteří nikdy nechodili do školy, nabízely stovky ateneos… šanci naučit se číst a psát. Většina během dne provozovala třídy pro malé děti a večer… kurzy pro starší, kteří přicházeli po práci.“ Stala se populárními místy setkávání mladých lidí, kteří si nemohli dovolit žádné utrácení. Zároveň často zahrnovala také divadlo, rekreační zařízení a ta městská pořádala výlety na venkov. Pozdější aktivistky Mujeres Libres prohlašovaly, že jejich zkušenost z ateneos, škol a kulturních aktivit pro ně byla klíčová, zejména zkušenost rovnosti mezi mužem a ženou. Pro všechny pak bylo nejdůležitějším dopadem ateneos vytvoření „komunity lidí, kteří věřili, že mohou proměnit svět“.

Sociální revoluce

Revoluční události roku 1936 transformovaly i vzdělávací systém. „Dne 27. července byl v Katalánsku vytvořen CENU (Výbor pro Novou sjednocenou školu). Jeho cíl byl velmi radikální – poskytnout bezplatné veřejné vzdělání pro všechny, od základního, přes střední až k vysokému, včetně ,dělnické univerzity‘ a Autonomní univerzity Barcelona. Jeho předsevzetí byla hluboce ovlivněna anarchistickou vzdělávací teorií a anarchističtí učitelé byli klíčovými postavami jeho zorganizování a fungování.“ V zakládacím dekretu CENU stálo: „Nastal čas pro novou školu, inspirovanou racionalistickými zásadami práce a lidského bratrství… která vytvoří nový školní život inspirovaný univerzálním smyslem solidarity v souladu se všemi společenskými zájmy a spočívající na naprostém odstranění všech forem privilegií.“

V ženské otázce realita přece jen pokulhávala. Nadále přetrvávaly rozdíly ve mzdách, stejně tak struktury participace nenaplňovaly rovnostářské vize. Emancipace žen byla obecně chápána tak, že k ní dojde v kontextu pracoviště, aniž by se řešila jejich „druhá směna“. Některé aktivistky anarchosyndikalistického hnutí si uvědomily, „že stávající organizace hnutí nejsou schopné řešit specifické problémy, před které byly postaveny jako ženy, ať už v rámci samotného hnutí nebo v širší společnosti.“ Jedna z aktivistek vzpomíná: „Je pravda, že jsme bojovali společně, ale oni byli vždy ti, kteří vedli, a my jsme byly stále ty, které poslouchaly. Ať už na ulici nebo doma.“ Část anarchistek začala diskutovat svou specifickou podřízenost uvnitř hnutí a činit kroky k organizování se za účelem jejího překonání. Na základě těchto debat vznikly Mujeres Libres.

Vzdělání jako zbraň

S cílem pozvednout ženy, aby překonaly své trojí zotročení, začaly mj. rozvíjet programy na vymýcení negramotnosti a společně s odborovými svazy organizovaly učňovské programy. Potřeba uchopit sociální revoluci „přiměla Mujeres Libres rozvinout celý soubor programů, mající dva odlišné, ale souvztažné cíle: capacitación, ,přípravu‘ žen na revoluční činnost, a captación, jejich aktivní zapojení do anarchistického hnutí“. První cíl měl „umožnit ženám, aby překonaly svou podřízenost, uvědomily si vlastní potenciál a jednaly podle něj“. Odtud se odvíjely aktivity „k překonání negramotnosti žen, přípravě žen na aktivní a efektivní participaci na pracovní síle, poskytnutí informací ženám o nich samých (např. o mateřství, péči o dítě a sexualitě) a konečně umožnění získávat zkušenosti jako odpovědné spolutvůrkyně historie“.

Ackelsberg konstatuje, že „vzdělání bylo klíčové vzhledem k překonání kulturní podřízenosti žen, ale samo o sobě nepostačovalo, aby z žen učinilo plnoprávné partnery v ekonomice nebo společnosti. Zaměstnání také bylo podstatnou záležitostí, ale samotná práce by nikdy nepřekonala kulturní a sexuální vykořisťování. Efektivní programy capacitación se tedy následně musely zaměřit na překonání všech aspektů ,zotročení‘ žen a jejich vzájemných interakcí.“ A dále mělo vzdělání „zásadní význam pro uvolnění ženského potenciálu a umožnění ženám stát se plně aktivními členkami hnutí a nové společnosti“.

Vzdělávací programy

Vedle kurzů základů gramotnosti nabízely Mujeres Libres ve městech techničtěji orientované kurzy a programy „sociálního formování“ umožňující orientaci ve světě sociálních a politických otázek. Na podzim roku 1936 nabízely ve svém barcelonském centru kurzy kulturního přehledu, sociální historie, ekonomiky a práva. Docházelo k otvírání dalších a dalších vzdělávacích center. Centrum Casal de la Dona nabízelo v říjnu 1937 například: „Základní kurzy (pro negramotné a lidi nemající více než tři třídy) – čtení, psaní, aritmetika, zeměpis, gramatika a přírodopis. Doplňkové kurzy k základnímu vzdělání: světová historie, francouzština, angličtina, ruština, psaní na stroji a těsnopis. Doplňkové profesní kurzy: zdravotní péče, péče o dítě, profesní dovednosti (mechanika, elektrikářský kurz, obchod), šití, zemědělství a drůbežářství. Sociální formování: odborové organizování, sociologie, ekonomie a kulturní přehled.“ Diskutovaná látka, bez ohledu na zaměření kurzu, obsahovala „nové porozumění tomu, co znamená být ženou“.

Dále Mujeres Libres „nabízely kurzy základního vzdělávání s cílem připravit novou generaci učitelů připravujících děti pro novou společnost“. Pro dívky, které přišly do měst pracovat v domácích službách, založily zemědělské školy, „které by jim umožnily efektivněji se podílet na kolektivizovaném zemědělství v rodných vesnicích“. V lokáních centrech byly k dispozici různé večerní kurzy pro pracující ženy. Jelikož s válkou přicházelo stále více uprchlíků, zajišťovaly Mujeres Libres také rozsáhlé vzdělávací programy sloužící potřebám prchajících dospělých i dětí.

Nešlo ale jen o to, umožnit ženám návštěvu kurzů. Bylo třeba, aby dále rozvíjely své dovednosti a sebedůvěru. Účastnily se tedy zároveň „organizačních aktivit, v nichž se tyto dovednosti a sebedůvěra považovaly za samozřejmost“. Šlo o „učení se jednání“, a tím pádem o převádění anarchistické teorie o přímé akci do praxe. Profesní programy byly obvykle organizovány společně s místními odborovými svazy, avšak vytváření „těchto vztahů bylo obtížné a odráželo všemožné úrovně neshod v otázce podřízenosti žen a chápání jejich odlišnosti“.

V reakci na probíhající válku založily Mujeres Libres v Madridu střelnici a střelecké kurzy pro ženy. V Barceloně zas zavedly sekci „válečných sportů“ poskytující „základní vojenskou přípravu pro ženy, aby pokud to bude nutné, mohly efektivně zasáhnout do boje dokonce i přímo na bitevním poli“. V Terrasse zas byla již v prvních dnech revoluce založena škola pro zdravotní sestry a pohotovostní klinika pro zraněné z bojů.

Vzdělávání dětí

Mujeres Libres akcentovaly požadavek žen na co nejlepší dostupné vzdělání pro jejich děti. Ve svých časopisech chápaly děti jako „přirozeně plné nadšení a otevřené, neustále přijímající informace z okolního světa… Děti byly nadějí pro budoucnost, nikdy by se neměly stydět za sebe nebo za svá těla a mělo by jim být umožněno zůstat otevřené všem možným názorům. Děti by nikdy neměly být používány k propagandistickým účelům… Děti nemohou a ani by neměly být katolíky, socialisty, komunisty ani anarchisty. Děti by měly být pouze tím, čím jsou, dětmi.“

Anarchistky podporovaly dětskou zvídavost a dobrodružnost. Pohlížely na vzdělání „jako na proces rozvoje a objevování spíše než jako proces potlačování instinktů dítěte a vštěpování poslušnosti a disciplíny. Děti se nejlépe učí, když mají dobrý pocit ze sebe samých, dalších lidí a světa. Nejlepší vzdělání tedy bude dítě orientovat na svět, zprostředkovávat, aby se dítě mohlo učit od ostatních a svého okolí... Děti by se měly podporovat, aby samy rozvíjely a hodnotily své schopnosti stejně jako spolupracovaly s druhými. Znamená to, že vzdělání by mělo být aktivní, nekompetitivní a nedirektivní, jak to jen bude možné, a výrazně spoléhající na přirozenou zvídavost dítěte.“

Odtud plynula potřeba speciálního vyškolení učitelstva, které by bylo schopno připravit děti na rovnostářštější svět. „Ať se učitelem nestane nikdo bez imaginace, intuice a inspirace,“ stálo v časopise Mujeres Libres. Noví učitelé*ky by se mělx řídit novými zásadami vzdělávání: „1) Pedagogika musí být považována za tvořivé umění. 2) Vzdělání spočívá v tom, že učitel v každém okamžiku objevuje v každém dítěti živoucí pravdu, kterou každé dítě a každá chvíle nabízejí. 3) Neexistuje žádná dokonalá doktrína, kterou je možno legitimně vnucovat dětem. 4) Učitel by neměl milovat ,abstraktní děti‘, ale každé dítě v jeho jedinečnosti, a měl by se sám od každého dítěte pokoušet učit. 5) Učitel by měl učit v rámci možností a schopností jednotlivých studentů. 6) Učitel by se měl vyhýbat soutěživosti a vnějším odměnám a trestům. 7) Třídy by měly být malé (ideálně ne více než deset dětí na učitele).“

Jaký by mohl život být

Ackelsberg shrnuje: „Mujeres Libres po svých členkách požadovaly, aby na sebe pohlížely jako na plně schopné sociální bytosti a jednaly tak. Jejich programy vzdělávání, zvyšování uvědomění a profesní přípravy poskytly ženám příležitosti se vzdělávat a rozvíjet dovednosti v organizování, veřejném vystupování a vybudování sebeúcty, což byly schopnosti, které potřebovaly, pokud chtěly efektivně jednat ve smíšených organizacích.“

Dále si všimla, že „energie, nadšení a vědomí osobní a kolektivní emancipace, které zažívaly, to vše proměnilo měřítka, jaký by mohl být život, kdyby se o to lidé pokusili, pokud by pracovali společně a s odhodláním“.

Martha A. Ackelsberg: Mujeres Libres – Svobodné ženy. Anarchismus a boj za emancipaci žen. Nákladem překladatele, 2013. 274 stran. (-jk-)

Inspirace Freirem

Brazilský pedagog a filozof Paulo Freire (1921–1997) prosazoval dialogické vzdělávání. Pojednává o něm ve své knize Pedagogika utlačovaných, která poprvé vyšla na konci 60. let a českého překladu se dočkala v roce 2022 díky nakladatelství Neklid. Rozhodlx jsme se, že se na ni podíváme trochu dialogicky.

JK: Uff. Tak už jsem tu Freireho Pedagogiku přečetl a hned na začátek musím říct, že je fajn nebýt marxista a nečíst jen poměrně abstraktní texty, u nichž je často těžké si představit, o čem jsou. Zatímco poslední knihy Neklidu od Graebera či Kropotkina jsou čtenářsky přívětivé a jejich sdělení jasné, s Freirem jsem se vyloženě pral a nutil se ho dočíst do konce. Umím si představit, že bez zbytečných opakování, které stejně nepřináší nové světlo, a s uvedením konkrétních příkladů z praxe by celá práce mohla být třetinová a jasnější i neintelektuálům. Přesto se jí od doby jejího vzniku dostalo poměrně významného ohlasu.

JJ: Určitě máš pravdu, že je to intelektuálně náročný čtení. Vzpomínám na zážitek během letní školy kritické pedagogiky, kde jsme četlx úryvek ještě nevydaného českého překladu. Četba se prolínala songy Makaku Akustikus a byl to umělecko-filozofickej zážitek! Vůbec nevadilo, že člověk nerozuměl každému termínu či myšlence, bylo to jako komunitní čtení poezie, která v tobě zanechá něco emociálního a iracionálního… Pokud ale chceš Friera studovat víc analyticky, doporučuju videa Masooda Rajiho, kde jeho práci rozebírá dostupněji a prakticky.

Otázka spíš je, jestli má vůbec cenu se ve Freirovi šťourat a co nám novýho říká k anarchistický praxi. Já jeho Pedagogiku utlačovaných čtu jako reakci na mechanickej a elitářskej marxismus. Říká to sice intelektuálsky (hodně vychází z marxismu, existencialismu, ale i třeba teologie osvobození – sám byl aktivně věřící – a humanismu), ale jeho hlavní point jde shrnout následovně: sociální revoluce není historicky nevyhnutelná (jak si myslí např. bolševici a tankies) a lidi vědí, že jsou utlačovaní (jejich kritické vědění se nemusí „probouzet“, nýbrž společně s nimi kultivovat). Vlastně mu jde o zamyšlení nad tím, jak zabránit tomu, aby se ze sociálních revolucí nestaly nové typy útlaku, tedy aby se „z utlačovaného nestal nový utlačovatel“. To nám, jakožto anarchistvu, přijde naprosto evidentní, ale jeho závěrem není nějaký humanistický mudrování, ale konkrétní pedagogickej projekt, kterej je organizovanej na základě rovnocenného dialogu (tedy v podstatě podle principu vzájemné pomoci a struktur dosahování konsenzu). Nejde tak daleko, aby odmítal jakoukoliv formu mocenský asymetrie, a proto konceptuálně neodmítá existenci např. „revoluční elity“, ale jde mu o to, aby jejich mandát přímo vycházel z každodenních potíží utlačovaných (tedy z rovnocenného dialogu s nimi), nikoliv pouze z intelektuálních teorií. Dialog je pro něj silně humanistickej princip: věří, že je potřeba humanizovat všechny (teda i utlačovatele, který se podle něj dehumanizují sami tím, že ubírají lidství těm druhým), protože jinak se nezbavíme logiky hlásající, že „osvobození znamená stát se novým utlačovatelem“. Sice vychází z docela problémový ideje, že „posláním člověka je být více“ (myslí si, že je univerzální pravidlo, že lidi chtějí být vnímaní jako lidský bytosti, aniž by reflektoval kulturní a politickou diverzitu takovýho vnímání), ale když tohle opomeneš či nebudeš brát tak mechanicky, tak je jeho point anarchistickej a stále validní!

I v našem kulturním a historickým kontextu můžeme pozorovat, že lidé usilující o „spravedlivý svět“ (ať už to znamená cokoliv) zároveň usilují o získání strukturální moci nad někým. Nemusí to být pouze levice kandidující do parlamentu, ale např. i volič SPD, kterej se domnívá, že migranti můžou za jeho ekonomickej útlak, a má strach z terorismu. To v praxi znamená, že bychom nemělx usilovat o získaní moci, ale o její rozptýlení, což můžeme vnímat jako anarchistickej závěr, ač to takhle explicitně Freire nepíše (ostatně sám anarchistou nebyl). Pro nás může být zajímavý, že ono rozptýlení má probíhat díky dialogické pedagogice. Akce sama o sobě nestačí, protože bez vzájemného dialogu se lidé nezbaví „logiky utlačovatele“, na druhou stranu pouhým dialogem bez činnosti zůstanou mocenské struktury nenarušené. Je tak potřeba budovat takovou praxi, která umožní sdílení a zkoumání vlastního každodenního útlaku a provádění akcí, které mění svět kolem nás. A přesně to je jeho pedagogický projekt, který nazývá „problem-posing education“. Ač si Freire představuje spíš negramotné rolnictvo v Brazílii v 60. letech, principy a perspektivou se můžeme inspirovat i v našem kontextu.

JK: Ano, kontext knihy se hodně váže k oné době a místu. Člověk pak musí hodně napínat představivost, aby si z textu vyvodil nějaké závěry pro náš místní a soudobý kontext. Z toho mi jako inspirace vyšla ona dialogická tendence pedagogiky – tedy snaha hledat s lidmi společná témata, která otevřou prostor pro dialog o statu quo a možných alternativách.

Jako anarchistu mě na knize dost dráždilo neustálé operování s „revolučním vedením“, které už svou existencí předpokládá nerovnost těch, kdo přicházejí s revolučním plánem zvenku, a těmi, kteří žijí v daném místě a mělx by ho přijmout za svůj. Freire se tento rozpor snaží negovat nutností snahy najít jednotu mezi vedením a masami. Musel jsem se tedy jednak přenést přes použitý slovník odpovídající marxistickému způsobu uchopování světa a pak hledat nějaký příklad tam, kde to moje vědomosti umožní. Pokud jsem si tedy představil zapatistickou EZLN, která začala operovat v chiapaské džungli deset let před povstáním z roku 1994 a budovat spojení s místními komunitami, došel jsem k tomu, že Freire musel být pro tuto gerilu (na rozdíl od všech jiných partyzánských uskupení) jedním ze stěžejních zdrojů inspirace.

JJ: Tvoje anarchistická averze vůči „revolučnímu vedení“ (revoluční elitě) je pochopitelná. A ten slovník je pro nás i kulturně zarážející (překladatelka měla s textem nemalé potíže). Mně to ale nutí přemýšlet kriticky i o nás a jít trochu dál: nejsme též „anarchistickou elitou“? Co to vlastně znamená? Též hlásáme do světa naše analýzy, hodnoty, strategie a subkulturu, což taky přináší vymezování se vůči jiným skupinám. Některý z nás mají středostavovský zázemí či aspirují na zařazení se mezi akademickou elitu… Svoje privilegia nevymažeš. Z tohohle pohledu jsme my dva jako běloši a cis muži dokonce daleko elitnější než EZLN v 90. letech! Pokud chceme v naší praxi zapojit ostatní neprivilegované a nenechat je napospas vlastním problémům, nejde to jinak než přes rovnocenný dialog a naslouchání jejich každodennosti – tedy přes pedagogiku utlačovaných. Nemá smysl se bát, že *jakákoliv* interakce mezi „elitou“ a „neelitou“ (ať už to znamená cokoliv) je vždy toxická a mocenská – to by byl dost paternalistickej pohled, protože by to v podstatě znamenalo, že „neelita“ nemá vlastní rozum a „my“, kteří víme, co je pro ně nejlepší, „je“ musíme chránit před námi samotnými. To je samozřejmě blbost.

JK: Jasně, jako anarchisté*ky rádi opakujeme naše oblíbené slogany, že nechceme nikoho emancipovat, nanejvýš pomoci druhým nacházet cestu k emancipaci, neboli: „Jediný, kdo osvobodí pracující, jsou sami pracující.“ Rozhodně je to dobrý podnět k přemýšlení nad tím, jak moc sami sebe považujeme za ideový předvoj, i když koncept předvoje je nám cizí. Tragickým příkladem je pak pár takových, kteří si osobují právo hodnotit, kdo je a kdo není „pravý anarchista“. Takové povýšenectví je toxické dovnitř i navenek a vede jedině k marginalizaci. Coby hnutí bychom se paralelně se snahou o dialogicitu s naším okolím a hledání témat, nad kterými bychom nacházelx společnou řeč, mělx zaměřit na určitou formu dialogické pedagogiky také mezi sebou. Myslím, že to je jedna z věcí, která byla v anarchistickém hnutí dlouho opomíjená, zatímco utváření vlastních postojů, namísto aby vycházelo z diskusí, je často nahrazováno citáty anarchistických klasiků*ček. Nutno říci, že toto se v posledních letech začíná reflektovat, a to v kontrastu k (naštěstí marginálním) tendencím udělat z anarchismu dogma.

JJ: To nás zavadí daleko od Freirovy knihy, ale přijde mi důležité zmínit nuanci, o které často přemýšlím a která má praktické důsledky. Freirův dialog nečtu jako volání po větší solidaritě, otevřenosti či respektu k odlišnosti. Nejde pouze o vzájemné porozumění – to je samozřejmě důležitá součást jakéhokoliv dialogu –, ale spíše o to vzájemně něco objevovat a na základě tohoto objevování něco tvořit. Zní to jako drobný rozdíl, ale onen pedagogický rozměr se mi zdá stěžejní. Když se např. podíváme dovnitř nás, myslím, že obecně v horizontálním procesu rozhodování často absentuje explicitní proces poznávání či na něj není kladen takový důraz. To neznamená, že není přítomen vůbec, ale spíše implicitně či jako nástroj porozumění. Jako kdyby primární účel schůzek bylo „sladit různé pohledy“ (tedy udělat konsenzus), a tak např. brainstorming může sloužit víc k tomu, abychom se navzájem pochopilx a vizualizovalx, jak kdo přemýšlí, než k tomu, abychom něco objevovalx. A pokud se sejdeme se vzdělávací agendou, tak se jedná o dedikovanou událost, která má formu workshopu, přednášky či debat a nic se na ní neorganizuje. Takto rozdělovat práci není inherentně jakkoliv špatné (a v praxi to rozhodně neplatí absolutně vzhledem k tomu, že jakákoliv organizační schůzka „nějaké“ vědění produkuje atd.). Přemýšlím ovšem o tom, jak by se proces rozhodování, dělby práce a vůbec náš aktivismus proměnil, kdybychom tyto dva „účely“ schůzek (tedy organizační a poznávací) spojilx systémově a reflektivně dohromady, jak naznačuje Freire. Pokud totiž jeho závěry dovedeme do důsledků, vlastně nám říká, že bez pedagogického aktivismu nedokážeme lidi mobilizovat a bez dialogu zas měnit svět směrem k rozptýlení moci. Logika je jednoduchá: když to aplikuju na anarchismus, tak jeho morální důsledky pro jednání, jeho analýzy a jeho aktivistická praxe jsou všechno věci, které se člověk musí naučit a učí se je v podstatě celej život v interakci s ostatními i neanarchistickými lidmi. Nikdo se nerodí jako anarchistvo, anarchistou*kou se člověk musí, se všemi kontradikcemi, naučit být, což znamená mnoho věcí. Pokud by však takový proces učení měl být diktovaný shora, nejenže by zpronevěřil vlastní hodnoty, ale radikálně změnit (nikoliv reformovat) mocenské struktury by nedokázal. Jinými slovy: bez objevování světa a naší každodenní zkušenosti v dialogu se můžeme velmi snadno dopouštět akce bez reflexe či verbalismu bez akce. To souvisí i s tím, s kým tento dialog chceme či nechceme vést. Ty jsi zmínil dialog uvnitř nás. Pedagogika utlačovaných je vlastně příběh o tom, jak intelektuální levičástvo „sestupuje dolů“ k jiné sociální vrstvě, než jsou oni samx, a rovnocenně s nimi spoluvytváří společenské změny ve vzájemné diskusi, kde jeden druhého nepoučuje a nerozhoduje bez něj*ní. Pedagogika anarchistů*tek, ve které bychom se nezabývalx „těmi druhými“, nýbrž sami sebou a našimi lokálními problémy v hnutí (obě věci se samozřejmě nevylučují), však stále ještě čeká na napsání.

JK: Dobře, vezměme to tedy jako výzvu. A jak se ukazuje, Freirova teorie, jakkoli může být pro někoho obtížněji uchopitelná, se pro nás nakonec jeví coby důležitý inspirační zdroj.

Paulo Freire: Pedagogika utlačovaných. Neklid, 2022. 223 stran, 330 Kč, k dostání na neklid.org. (-jk- a -jj-)

Pryč se školou!

V anarchistických kruzích se při přemítání nad otázkami vzdělávání nejednou odkazuje ke knize Ivana Illiche Odškolnění společnosti z roku 1971, která vyšla v roce 2001 také v českém překladu. Pojďme se tedy podívat na její základní teze, přiblížit si Illichovo odmítnutí stávajícího institucionálního systému školství a nastínění alternativy.

Ivan Illich (1926–2002) pocházel z Evropy, kde také vystudoval historii, krystalografii, filozofii a teologii, později však působil coby kněz ve Spojených státech, v Portoriku a Mexiku, přičemž procestoval celou Latinskou Ameriku. Měl nejeden spor s církevními autoritami i přímo s Vatikánem. Nakonec se vzdal kněžství a díky svým spisům se stal oblíbeným mezi částí levicových intelektuálů i v anarchistickém prostředí (přátelil se např. s Paulem Goodmanem). Jeho zjevně nejznámější prací je Odškolnění společnosti. 

Podle Illiche nelze školní výukou dosáhnout všeobecného vzdělání a nevede k němu ani změna přístupu učitelů k žákům. „Dnešní hledání nových trychtýřů, jimiž se vzdělání lije do hlav žáků, je třeba převrátit v hledání jejich institucionálního opaku, totiž pletiva, sítí vzdělání, díky nimž člověk získá více možností, jak proměnit každý okamžik svého života v okamžik učení a vzájemnosti.“ Na pozadí školství (protože zeškolněný je nejen vzdělávací systém, ale veškerá společenská realita) se Illich věnuje čtveřici problémů: 1) rozporuplnému smyslu rozvoje; 2) kontraproduktivitě industriálních služeb; 3) náboženské funkci s tím spojených rituálů a 4) pochybnosti reformy vzdělávání. Více než na to, co škola přímo dělá, se soustředí na to, čeho je součástí, na „skrytý učební plán“.

Stávající školství nutí žákům, aby se spokojilx s vyučováním namísto učení se, aby šlx po vysvědčení a diplomech, namísto po znalostech, aby akceptovalx služby namísto hodnot. „Institucionalizace hodnot vede nevyhnutelně k fyzickému znečištění, sociální polarizaci a psychické impotenci, tedy třem dimenzím procesu globální degradace a modernizace chudoby.“ A to se urychluje, zaměníme-li nehmotné potřeby za poptávku po zboží.

Illichův návrh řešení je radikální, a to postavit (nejen) školy na roveň církvím a věnovat se jejich odluce od státu a zrušit jejich monopol ve státě. „Pouze odebereme-li peníze institucím, které dnes provádějí vzdělávání, zdravotní a sociální péči, můžeme zastavit další chudnutí plynoucí ze škodlivých vedlejších vlivů institucionální péče.“ Ač stále hovoří o státu, je jeho požadavek velmi antietatistický. „Chudí nedosahují povinnou školní docházkou rovnosti, zato jsou existencí škol připravováni o iniciativu a ochotu vzít učení do vlastních rukou (…) Škola se stala světovým náboženstvím modernizovaného proletariátu a chudým technologického věku dává prázdné sliby spásy.“ Škola, považovaná za specialistu na vzdělávání, „si přisvojuje peníze, lidi a ochotu, jež jsou pro vzdělání k dispozici, a zároveň brání dalším institucím převzít pedagogické úkoly“.

Zrušení monopolu školy by podle Illiche bylo možné učinit zákonem zakazujícím diskriminaci spočívající v podmiňování přijetí do zaměstnání či do učebního zařízení absolvováním určitého stupně školy. Škola by tak ztratila monopol na přidělování sociálních rolí daných úrovní předchozího školního vzdělání.

Illich vychází ze skutečnosti, že většina lidí získává největší část svých vědomostí mimo školu a že většina učení není výsledkem vyučování a probíhá nahodile v průběhu činnosti chápané jako práce, hra či odpočinek, a to ve smysluplných podmínkách. Většina lidí se učí nejlépe, když jsou prostě „u toho“.

To však neznamená, že systematické učení nemůže těžit ze systematického vedení. Illich proto doporučuje pustit do učebního procesu „trh“, aby se žák v okamžiku motivace mohl setkat s tím správným učitelem. I když to může znít jako voda na mlýn různým libertariánům velebícím tržní vztahy, Illich by s nimi asi společnou řeč nenašel, jelikož do jeho hodnotového rámce patří sociální rovnost. „Nejradikálnější alternativou školy by byla síť či servis, který by každému nabízel stejnou příležitost sdílet své aktuální úkoly s těmi, kteří řeší stejné problémy.“ A dodává, že „vzdělání pro všechny znamená též vzdělávání prostřednictvím všech“.

Je zajímavé, jak upozorňuje, uvědomit si, že dnešní pojem dětství vznikl v západní Evropě teprve nedávno. Dětství bylo doménou vyšších vrstev, spolu s ním se „vyvinula i představa potřeby vzdělání a výchovy, která dětem v rámci ,péče‘ nadělila i celou škálu pedagogického dozoru a trestů na jedné straně a na straně druhé zákonnou beztrestnost mladistvých. (…) Vyrůstat jako dítě znamená být odsouzen k vleklému a nehumánnímu souboji mezi vlastním sebevědomím a rolí uloženou společností. (…) Jen tím, že jsme lidské bytosti vykázali do kategorie dětství, jsme je mohli podrobit autoritě učitele.“ Přičemž ten se stává „strážcem, kazatelem a terapeutem“ vnucujícím svou vůli, pravdu a poslušnost.

Vysoká škola pak studenty přetváří tak, „aby byli spokojeni pouze ve společnosti těch, kdo rovněž konzumují produkty vzdělávacího stroje“. Studium se stává investicí a „škola zavádí také mýtus neomezené spotřeby“. Pokud akceptujeme nutnost školy, stáváme se pak snadnou kořistí dalších institucí a jsme „připraveni podrobit se institucionálnímu plánování jakéhokoli druhu“. Ač osobní růst není žádnou měřitelnou veličinou, institucionalizované hodnoty vštípené školou jsou kvantitativní povahy a vedou mladé lidi do světa, kde je vše měřitelné. Vše neměřitelné se pak v jejich očích stává podezřelým a nebezpečným. Navíc škola reprodukuje odcizení, z něhož činí přípravu „na život, odtrhuje vzdělání od reality a práci od kreativity. Tím, že škola učí nutnosti být poučován, připravuje žáky na odcizenou institucionalizaci života.“

Illich se domnívá, že je nutné upřednostnit život činný před spotřebním, vytvořit životní styl, který by umožnil žít spontánně, nezávisle a v interakci s druhými. Je proto podle něj třeba podporovat (oproti „manipulativním institucím“) „družní instituce“, které umožňují uspokojování základních potřeb a spojení jedněch s druhými. Tam ale školy nepatří, ač jsou založeny na (nesprávné) hypotéze, že učení je výsledkem vyučování podle učebních osnov. Ve skutečnosti jen zneužívají přirozený sklon rozvíjet se a učit se, aby mohly coby „falešná veřejná služba“ vytvářet poptávku po vyučování. Navíc „skrytý učební plán“ vštěpuje žákům mýty o efektivitě byrokracie a blahodárnosti zvýšené produkce, podporuje spotřební návyky, přijetí závislosti na institucích a ctění hierarchií, a to vše bez ohledu na vládnoucí ideologii.

Autor přichází s konkrétním návrhem „odškolnění“, které staví na individuálně motivovaném učení. Nový vzdělávací systém by zajistil všem, kdo se chtějí učit, přístup k existujícím možnostem; těm, kdo se chtějí podělit o své vědomosti, by pomohl najít ty, kdož o ně stojí; a navíc by poskytoval příležitost přednášet veřejnosti konkrétní problémy. K tomu by měly být použity všechny moderní technologie. Kdyby Illich svůj návrh předkládal dnes, musel by bezesporu zohlednit negativní aspekty jinak skvělého nástroje, jímž je internet, tedy informační přehlcenost, šíření dezinformací a vytváření sociálních bublin. Illich definuje a podrobněji rozebírá čtyři cesty umožňující přístup ke vzdělání: 1) zprostředkování přístupu ke vzdělávacím objektům; 2) burzy dovedností; 3) zprostředkování učebních partnerů; 4) zprostředkování učitelů všech typů. Rozmýšlení jednotlivých bodů pak s sebou nese další konsekvence, jako je například úprava charakteru pracovišť pro edukační účely; popření monopolů na věci, myšlenky, postupy a umění; zrušení pedagogické licence atd. Ač jde o poměrně revoluční požadavky, Illich je zařazuje do současnosti a trvá na jejich zajištění ústavou a zákony. Anarchistvu bude než toto bližší požadavek na „návrat k místní komunitě jako hlavnímu centru tvůrčího projevu“, k němuž Illich dodává nutnou potřebu umožnit člověku, aby působil ve více různých společenstvích. Aby jedinci nebyli ponecháni případnému zmatení v daném systému, fungovala by síť pedagogických poradců v roli inspirátorů vzdělávání.

„Odškolnění“ by s sebou přineslo osvobozující uvolnění kritických a tvůrčích schopností člověka už tím, „že jednotlivci bude opět dána možnost svolávat a konat setkání – možnost, kterou si dnes stále více monopolizují instituce, jež se prohlašují za reprezentanty zájmů lidí“.

Ivan Illich: Odškolnění společnosti. Sociologické nakladatelství (SLON), 2001. 110 stran. (-jk-)

Colin Ward o vzdělávání

Václav Tomek

Český historik anarchistického myšlení Václav Tomek (1942–2022) se v závěru své akademické práce věnoval zahraničním anarchistickým myslitelům*kám. Jedním z nich byl i Colin Ward (1924–2010), jehož 100. výročí narození si letos připomínáme. Věnoval mu knihu Anarchie jako setba pod sněhem (2011), z níž vybíráme úryvek o vzdělávání, jak o něm přemýšlel Ward ve své známé práci Anarchy in Action (Anarchismus v praxi, 1973).

V pasáži věnované systému vzdělávání a výchovy („Už žádné školy“) se Colin Ward velmi kriticky vyjadřuje o stávající organizaci školství založené na autoritativním systému výuky a výchovy. Poukazuje na vazbu výchovného a vzdělávacího systému ke státu, a to v tom smyslu, že napomáhá k udržování moci a autority. Autor se připojuje souhlasně k těm kritikům spojení mezinárodní vládou a národní výchovou, když konstatuje, že „povahou veřejné autority je provozovat takové instituce, které jsou z podstaty určeny nátlakem a hierarchií a jejichž konečnou funkcí je zvěčnit sociální nerovnosti a donutit mladé lidi vymýváním mozku k přijetí jejich zvláštního místa v organizovaném systému“. [Podtrhl – V. T.]

S odvoláním na Williama Godwina a Michaila Bakunina píše autor o potřebě takových vzdělávacích a výchovných institucí, které by nebyly autoritativní ani hierarchické, to znamená, že by byly založeny na dobrovolnosti, kreativitě a vlastním zájmu žáka či studenta o vědomosti a dovednosti. Ward se dovolává příkladu Paula Goodmana o decentralizované škole, respektive jakýchsi klubech propojených zároveň i praktickou výchovou a poznáváním.

Na stávajícím systému školství kritizuje Ward především jeho provázanost s celým společenským autoritativním systémem, tedy i jeho autoritativnost a svévolné předpisy, tedy absenci svobody. Mezi příklady svobodného univerzálního vzdělávání vyzvedává dva příklady ze Španělska: z přelomu devatenáctého a dvacátého století, kdy byla založena svobodná škola pro vyšší vzdělávání – Institutión Libre de Esenanza, z níž pak vzešla plejáda známých osobností španělské kultury jako Mugiel de Unamuno, Ortega y Gasset, Antonio Machalo, Pío Baroja. Později ještě vznikla další svobodná škola zvaná Residencia de Estudiantes. Zde vyučovali po léta někteří absolventi té předchozí školy a umožnili rozvinutí dalších osobností španělské kultury a umění, jako byli Federico Garcia Lorca, Salvador Dalí, Luis Buñuel.

Colin Ward se tedy ani zde nepouští do rozvíjení utopických koncepcí budoucí svobodné školy, ale ukazuje, co je překážkou jejího svobodného rozvoje, a přibližuje momenty, které tomu napomáhají. S odkazem na mohutnou vlnu studentských revolt koncem šedesátých let dvacátého století poukázal autor na skutečnost, že „doba revoluční samosprávy je tou pravou vzdělávací zkušeností“, a uzavírá konstatováním, že „opravdová výchova, sebevzdělání může existovat jen tehdy, když je vyloučena nebo ignorována nákladná akademická hierarchie. [Podtrhl– V. T.] Studentská revolta byla mikrokosmem anarchie, spontánní aktivity sebeurčení, která nahradila strukturu moci sítí autonomních skupin a individuí. Zkušenost, kterou studenti získali, byla zkušeností pocitu osvobození, jež přichází z případů vlastních rozhodnutí a převzetí své vlastní odpovědnosti. Je to zkušenost, kterou musíme přenášet daleko za privilegovaný svět vyššího vzdělání, do továren, do sousedství, všude do každodenního života lidí.“ V tom spatřuje Colin Ward smysl svého postoje a jednání.

Svým způsobem ukazuje na téma školy a vzdělávání i pasáž věnovaná tématu hra jako anarchistické podobenství. Zde autor sledoval poměry poválečného přístupu k pojetí dětských hřišť, zejména s ohledem na možnosti, respektive omezení městských dětí. Proměna od pouhé vyhrazené a vyasfaltované plochy ke stále více kreativním podobám dětských hřišť vedla až ke koncepci takzvaných hřišť dobrodružství, kde děti a dospívající mohli uplatňovat svou tvůrčí fantazii a volně napodobovat svět dospělých bez autoritativních omezení.

Ekvivalentem těchto hřišť dobrodružství ve světě dospělých jsou jejich volnočasové aktivity – ovšem právě ty, v nichž dospělí rovněž mohou uplatňovat svou potřebu tvůrčí aktivity – v podobě budování, obnovování, opravování ať už v domácích dílnách nebo zahradách. Zde Colin Ward zdůrazňuje trend vytváření sousedské komunity a vzájemné pospolitosti při společném používání nástrojů, přístrojů a dokonce společných dílen.

* * *

V závěru pasáže věnované výchově („Freedom in Education“) [Tomek se věnuje Wardově knize Anarchism. A Very Short Introduction (Anarchismus. Velmi krátký úvod, 2004)], v níž především shrnul řadu anarchistických koncepcí o svobodné výchově a libertariánské škole, může Colin Ward konstatovat, že „anarchistický přístup byl právě v oblasti výchovy významnější než ve většině ostatních oblastí života. Může být napadán a odsuzován ze strany autoritářů, s jejich vlastní nostalgií po idealizované minulosti, ale je těžké si myslet, že mladí lidé budou tolerovat v budoucnosti výchovný a vzdělávací režim, kterému byly vystaveny generace prarodičů ze strany jejich vládců. V některých oblastech světa je tento boj za svobodu mládeže již minulostí. V jiných oblastech musí být teprve vybojován.“

* * *

[Ward] odmítl tradici někdejších i soudobých násilných demonstrací, neboť se nedomníval, že k sociálním změnám by bylo možné dojít za použití násilí a revoluce. Jeho směrování vycházelo z jiné tradice – z tradice hledání a nalézání sociální kooperace v každodenním životě a v jejím rozšiřování vzájemnou spoluprací. Tam, kde spatřoval formy spontánního chování a vzájemné spolupráce mezi dělníky, mezi zahrádkáři či v britském osadnickém hnutí nebo v příležitosti rozvíjet tuto spontaneitu mezi dětmi a mládeží v takzvaných hřištích dobrodružství, tam viděl anarchii v praxi, anarchii při činnosti, anarchii v akci. Tedy tam, kde se odehrávala na dobrovolném základě, kde nerozvíjela centralizované a hierarchizované struktury, ani na ně nespoléhala, nýbrž naopak ve spontánních decentralizovaných sítích jednání v soudobé společnosti.

Revoluce je pedagogická

antro

Následující text obsahuje zamyšlení nad úskalími, která provázejí místní aktivistické prostředí. Na jeho základě navrhuje možnosti řešení, které spočívají v aplikaci metod inspirovaných „pedagogikou utlačovaných“, a to zaměřením se na kolektivní analytické a reflexivní myšlení, které vede ke společnému objevování způsobů, jak se organizovat a vést své aktivity.

Nalijme si čistého vína, aktivismus – a obzvláště ten anarchisticky inspirovaný, který na sebe klade břímě budování spravedlivého světa již teď – je velmi náročnou záležitostí. Aktivistky*é vyhoří, stávají se nabručenými, frustrovanými či vyčerpanými.

Troufám si předpokládat, že jakákoliv snaha o sociální změnu (byť třeba v parlamentu státní cestou) v sobě tyto emoce bude obsahovat, ovšem kolektivy, které usilují o radikální proměnu moci ve společnosti, pravděpodobně budou čelit specifické dávce nepochopení a tlaku oproti politické garnituře či neziskovce. Pro vládce, mocné a bohaté není totiž nebezpečnější myšlenky než přesvědčení, že se bez nich lidé mohou obejít. A přesně z tohoto důvodu nás chtějí v lepším případě šoupnout do „legálních demokratických procesů“, ve kterých nás mohou lépe kontrolovat či rovnou násilně potlačovat. Proto se tak obávají výtržností či občanské neposlušnosti a odměňují nás za nenásilné jednorázové legální demonstrace (ta odměna spočívá v tom, že nás na nich většinou úplně nezmlátí, ač to rozhodně není neměnné pravidlo).

Dále čelíme nedostatku imaginace. Takže ani lidé, kteří se ve své každodennosti v podstatě chovají „anarchisticky“ (snaží se naslouchat potřebám ostatních, vzájemně si pomáhají a i když mají možnost něco ovlivnit podle svých představ, nechají rozhodnutí na někom jiném podle principu férovosti), si nedovedou představit, jak by mohl vypadat svět, ve kterém by lidé mohlx rovnocenně spolurozhodovat o věcech, které se jich týkají, na základě hledání konsenzu (což implikuje svět bez politické garnitury a obřích korporátů): „Vždyť by se lidi nikdy na ničem nedohodlx!“

V tomhle textu však naznačím, že problém není pouze v „těch druhých“, kteří mají moc moci, či jí naopak mají málo, ale nepřidají se k nám, protože disponují „malou imaginací“ či „velkou internalizací hierarchie“. Ruku na srdce, my samotní*é často nejsme o moc moudřejší či chytřejší. Když se podíváme do všemožných horizontálně organizovaných projektů, neuvidíme vytříbenou a vyleštěnou organizaci přesně kopírující naše hodnoty, ale nalezneme spoustu méně či více úspěšných experimentů a neustálé vyjednávání organizačních procesů a hodnot. Musíme si tak přiznat jednu věc: náš aktivismus není složitý pouze kvůli mocným, kteří nám v něm brání, či jenom kvůli tomu, že jsou naše hodnoty v explicitní rovině v menšině, ale i kvůli tomu, že aplikování našich idejí v praxi je zkrátka složité a náročné a nikdo z nás nemá jednoduchý technokratický plán, který nás všechny spasí a všechno krásně zajistí. To neznamená, že bychom se o vizi spravedlivého světa nemělx pokoušet. Pokud ovšem přijmeme argument komplexnosti naší vlastní ideologie do důsledků, znamená to, že nebudeme pouze přemýšlet o našich strategiích a taktice v boji proti mocným či o tom, jak propagovat a rozšiřovat naše myšlenky, ale bude nás to nutit je dále rozvíjet, analyzovat a reflektovat. Což nás přímo nabádá k vnitřní pedagogice a společnému aktivistickému vzdělávání se, o kterém budu hovořit níže.

Proč řešit vnitřní organizaci?

Straničtí předáci*kyně, korporátní manažerky*ři, ředitelstvo všemožných institucí atp. kočírují vnitřní fungování za účelem „zvýšení efektivity“. Implicitně vycházejí z přesvědčení, že cár papíru, meeting vedoucích či najatý*á expert*ka zajistí, aby lidé pracovalx více, aby splnilx shora vymyšlené normy či naplnilx krátkodobé strategie, které tato autorita vytyčila minulý rok. Aby něco takového mohlo fungovat, potřebují nastavit tvrdé vymáhání předpisů a pravidel (jinými slovy vytvořit komisi či strukturu vedoucích, kteří zajistí disciplinaci „zefektivňujících“ norem). Anebo musí lidi nějakým způsobem přesvědčit, že tento plán je výhodný, či dokonce nezbytný i pro ně, což mohou provést tzv. pozitivní motivací, paternalismem anebo násilným vyhrožováním. Samozřejmě není náhoda, že tyto zefektivňující plány skoro nikdy nefungují podle představ jejich tvůrců: dokud lidé návrhu nevěří, protože neodráží jejich potřeby, možná se nechají přesvědčit k jakémusi výkonu podle toho, jaké mají alternativní volby a životní situaci, ale moc „efektivní“ proces to pravděpodobně nebude.

Ovšem i my (kterým podobné organizační postupy nejsou sympatické) musíme řešit podobné otázky jako autority v hierarchických strukturách. Musíme řešit, jak pracovat způsobem, který dosáhne našich cílů, přičemž disponujeme jistými organizačními nástroji. A též potřebujeme řešit otázku „vymáhání efektivity“. Ať už organizujeme přímou akci, squatování či sdílení bydlení nebo družstva, obvykle dodáváme, že naše „výkonnost“ má odrážet potřeby všech zúčastněných a funguje na základě dobrovolnosti, spravedlivé dělby práce a ne toxického produktivismu a shora vydaných pokynů. Jistě, jsme možná empatičtější než kdejaký funkcionář či šéfka a naše upomínání typu „jak to vypadá s tím úkolem, který sis vzal*a na plénu?“ je možná součástí jakési sociální kontroly, nikoliv však autoritářského násilí (pokud např. daný člověk neudělá úkol, který si sám*sama vzal*a na starost, neexistuje jeden šéf, který rozhodne o osudu daného člověka).

Avšak horizontální závazky nejsou jediný rozdíl. Pro nás je způsob organizace součástí specifického způsobu existence, nikoliv pouhým nástrojem. Chceme nejenom „efektivně“ dosáhnout našich cílů s ohledem na ostatní členstvo a na ostatní aktérstvo kolem nás, ale též ukázat, že jistá forma organizace a rozhodování je lepší a morálnější než jiná. To má jisté dopady. Nikoho nepřekvapí, když fabrika neplní vlastní normy výroby, když vyučující zadávající úkol dostane zpět odfláknuté práce, když se zaměstnanstvo naučí obcházet nový kamerový systém v práci atd. Ovšem když se my (ti a ty, kteří a které chtějí tvořit lepší svět spravedlivějšími postupy) nedokážeme na věcech dohodnout, když potřeby některého členstva nejsou brány v potaz, když se organizace stává chaotickou a zmatečnou, když málo lidí přispívá na provoz aktivit, které samx využívají, když se málo lidí přihlásí na společný úklid samosprávného gatheringu atp., hned se to bere jako „důkaz“, že naše vize společnosti postavené na solidaritě a radikální demokracii nemohou v praxi nikdy fungovat.

Dostáváme se tak do pasti pasivity a nabručenosti: současné uspořádání funguje absurdně, nespravedlivě a neefektivně, ale to alternativní má mnoho stejných a jiných problémů, tak k čemu to všechno vůbec je? Možná, že jakákoliv skupina lidí bude nějakým způsobem obsahovat kontradikce, tření a absurditu, ale každé organizační selhání, hádka či nefungující reciproční síť závazků neimplikuje jakýsi neměnný sociální zákon, kterému se musíme poklonit. Dynamika horizontálního fungování znamená pouze to, že v jistých kontextech v jistých vztazích jisté organizační strategie nefungují podle deklarovaných hodnot a očekávání zúčastněných. A v jiném kontextu ve stejných vztazích ty samé strategie produkují přesně opačný výsledek. Je tedy nutné nejenom experimentovat s vnitřním fungováním, ale umět i tyto experimenty vyhodnocovat a analyzovat.

Vstříc reflexivnímu myšlení

V našem aktivismu čelíme mnoha potížím a tření, přičemž tyto problémy jsou velmi různorodé, kontextuální a časem se mění. Různé kolektivy zkrátka čelí v odlišných chvílích a kontextu různým problémům. Reakce různých částí společnosti na naše aktivity, jednání fízlů, naše vnitřní neformální hierarchie, nejasné rozhodovací procesy, vymezování se jiných částí levice, mediální články různých plátků, naše vnitřní diskuse a neporozumění si, nedostatek vzájemné důvěry, vyčerpané členstvo, nové členstvo, které má potíž se zapojit, nevědomost o silných a slabých stránkách všech členů*ek, nedostatek materiálních zdrojů, pomíjivé pocity empowermentu, strategie a taktiky, prostory, ve kterých se setkáváme, rostoucí fašismus, společné grilování, úmorná vedra, osobní vztahy, práce, rodina, psychologické rozpoložení, naše privilegia, útlak, kterému jako jedinci i jako kolektiv čelíme, gender, kulturní a regionální kontext a mnoho dalšího, to jsou všechno věci, které přímo či nepřímo formují a ovlivňují podobu našeho aktivismu, a dokonce i celý náš světonázor a teorii změny. Nejsou však pasivními překážkami, které stačí přeskočit, ale aktivními aktéry, kteří nás spoluutvářejí. Umění tak nespočívá v onom imaginárním překonání problému (taková představa je chybná i v tom, že předpokládá, že po „překonání všech překážek“ bude existovat svět bez tření či konfliktů), ale v tom, že mu porozumíme. Přičemž to samé platí i opačně: je nutné porozumět i tomu, co funguje a proč to funguje, nikoliv to brát jako samozřejmost.

To, že čelíme různorodým potížím, různé věci mají různé výsledky a naše aktivity jsou neustále ovlivňované různými proměnnými a aktéry, neznamená rezignaci před „složitostí světa“, ale nutnost analytického a reflexivního myšlení. Logika je jednoduchá: pokud našim činnostem lépe porozumíme, lépe se nám bude kontrolovat to, jakým směrem nás co ovlivňuje. Přičemž praktikování tohoto předporozumění má mnoho podob: může se jednat o pokec u piva, malování myšlenkových map či karaoke party (kreativitě se meze opravdu nekladou). Jediný zásadní rozdíl oproti typickému organizačnímu procesu spočívá v tom, že se nerozhoduje ani nehledá shoda, nýbrž že se věc analyzuje a reflektuje. Pokud tak například kolektiv čelí problému ohledně toho, že členstvo nerado spravuje sociální sítě, nehledá se hned nějaké řešení, ale nejdříve se přemýšlí, proč tomu tak je a co přesně tuto situaci způsobuje. Některé věci jsou samozřejmě pro všechno členstvo evidentní, ovšem sílu takového objevování není radno podceňovat. Např. z jednoduché hypotézy „nikdo nechce spravovat sociální sítě, protože je to otrava“ se velmi snadno může vyklubat složitější diskuse o kolektivní podpoře, dělbě práce, nepřehlednosti fungování či důležitosti sociálních sítí vůbec. A tak to může být i s jinými – byť třeba zdravě fungujícími – věcmi. Ostatně spousta zásadních problémů a potíží, ale i zdravých procesů je neviditelná a nerovnoměrně rozprostřena mezi členstvo. Občas ani netušíme, kdo má jaké prožívání a jakým různým individuálním i sociálním bariérám musí kdo v hnutí čelit (což bývá častým zdrojem konfliktů a frustrací).

Společné objevování

Někdy máme jako hnutí různé priority. Jak je patrné, potíží je mnoho, nelze se všemu věnovat stejnou měrou a se stejnou energií. Ostatně ne vždy je dokonce jasné, co přesně znamená ona „potíž“, protože co je v jednom kolektivu problém, v druhém může být přednost apod. To jinými slovy znamená, že vždy nějaké potíže a potřeby implicitně či explicitně ignorujeme a jiné protežujeme. Potenciálně zásadní problém nastává v situacích, kdy tato prioritizace není reflektovaná a nevychází z dialogu hledání konsenzu, nýbrž z neformálních struktur či zkrátka ze zvyku, o kterém se nepřemýšlí. Priority by se tak měly hledat v interakci s 1) potřebami a zájmy všech zúčastněných, 2) hodnotami a strategiemi kolektivu a 3) společenskou situací. Tyto tři atributy mají též v jistých kontextech různou „důležitost“ a jsou proměnlivé (např. v době krize se tlak na hodnoty a strategie může zmenšit). Je však možné na ně explicitně pamatovat u jakéhokoliv rozhodovací procesu. Společné objevování může mít samozřejmě podobu brainstormingu, ve kterém by se přemýšlelo, jakým největším potížím jako hnutí čelíme a jaké věci nejlépe fungují, a touto diskusí by se nastavily i priority toho, na co se chceme dále zaměřit. Avšak je to potřeba vnímat pouze jako první krok probuzení z ticha. Společné objevování by mělo být hlubší porozumění věci, nikoliv uvědomění si její existence. To předpokládá různé fáze přemýšlení a pravidelnost.

V tomto textu nemám prostor přímo rozebírat, jak takové společné reflektování probíhá v praxi, a dávat návody k organizačnímu postupu, sám ostatně toto téma objevuji a experimentuji s ním. Doporučuji ovšem skvělou metodu Futuropolis,1 a to i přesto, že se přímo nezabývá aktivismem, nýbrž aplikací Freireho pedagogiky utlačovaných do českého vzdělávacího kontextu. Pokud čtenářstvo neodradí, že je tato metoda vytvořena pro základní vzdělávání, dostane se mu do rukou mnoho inspirativních postupů, které můžeme aplikovat i v našem kontextu. Doporučuji v tomto směru vizualizaci,1 která zobrazuje, jak kritické vědomí, dialog a celistvost proudí společně po spirále od probuzení z ticha přes kritické bádání, imaginaci, strategii a taktiku až po akci a reflexi.

Návrh společného objevování a reflektování můžeme číst jako prohloubení intelektuálních a pedagogických dovedností, ovšem to vůbec neznamená, že by to nutně vedlo k větší nepřístupnosti či izolovanosti. Ostatně, neargumentuji pro filozofické semináře, obhajuji proces, ve kterém bychom se snažilx lépe poznat ostatní členstvo a samotné hnutí. Společné objevování je tak nutné vnímat jako organizační nástroj hledání konsenzu. V tom spočívá rozdíl oproti předávání dovedností a řešení ryze technických záležitostí, ve kterých je vědomostní asymetrie daleko významnější.

Společné objevování není, když někdo předává ostatním zajímavé poznatky/dovednosti interaktivním workshopem či přednáškou (ačkoliv je to bezesporu též jisté poznávání), ani řešení specifických záležitostí typu programování webu či facilitace pléna – to vše lze delegovat na někoho, kdo disponuje potřebnými dovednostmi. Společné objevování spočívá v tom, že něco reflektují všichni a teprve až ze společných závěrů se rozhodne co dál a jak si rozdělit práci. Zásadní rozdíl je tedy ten, že společné objevování je ukotveno v rozhodovacích strukturách, je vědomé a záměrně kolektivní.

Možná můžeme jít ještě dál a tvrdit, že se tím stává prefigurativní praxí samo o sobě, nikoliv pouze pedagogickou činností, protože radikálně podrývá dichotomii mezi „vědomostní autoritou“ a „lidmi, kterým jsou vědomosti předávány“. To by ale bylo na jiné – ano, už hluboce filozofické – pojednání. Zatím se musíme spokojit s v podstatě jednoduchou myšlenkou: I v aktivismu je dobré o věcech přemýšlet, pochopit je a ujistit se, že reflektují potřeby zúčastněných, než začneme organizovat konkrétní řešení. A je dobré o věcech přemýšlet pravidelně a společně, protože v tom tkví naše síla.

Všechnu moc společnému reflektování!

Poznámka:

1 https://www.futuropolis.cz/metoda/metoda-futuropolis/

Nekrology a vzpomínky

Smrt je součástí života. Je příležitostí vzpomenout na kamarády a kamarádky, kteří*ré nás opustili*y; oslavit jejich osobnost, odkaz a to, co zanechali*y v našich srdcích. Pojďme se ohlédnout za těmi, kteří*ré zasvětili*y svůj život ideám svobody, rovnosti a spravedlnosti a nedávno nás opustili.

Cvetana Džermanová

V pondělí 19. února 2024 zemřela anarchistka Cvetana Džermanová, která byla poslední žijící vězeňkyní z bývalého tábora Belene – největšího lágru pro politické odpůrce komunistické strany v Bulharsku. Letos by se dožila 96 let. Rozloučení se uskutečnilo 23. února 2024 v její rodné obci Leskovec v okrese Pernik.

Cvetana Džermanová se narodila 20. března 1928 ve vsi Leskovec nedaleko města Pernik v rodině řemeslníka. Už jako školačku ji zaujaly myšlenky anarchismu, které měly v pernickém regionu silný vliv. V roce 1946 maturovala na dívčím gymnáziu v Perniku a po maturitě se přihlásila ke studiu agronomie na Sofijské univerzitě. V té době nastupoval v Bulharsku bolševický režim a následkem toho jí nebylo dovoleno pokračovat ve studiu jen proto, že místní výbor Vlastenecké fronty jí zamítl potvrdit potřebnou přihlášku.

V roce 1948 byla zatčena při velkém zátahu policie proti FAKB, který nařídilo vedení komunistické strany. Cvetana byla přes 20 dní držena v celách Státní bezpečnosti v Perniku a v roce 1949 nakonec odeslána do tábora Nožarevo v Silisterské oblasti. Odtud byla po čase převezena do tábora Bosna, který se nacházel ve stejnojmenné vesnici v Tutrakanské oblasti. V prosinci 1951 byla spolu se skupinou dalších vězeňkyň převezena do ženské části tábora Belene na ostrově Štureca, který sousedí s velkým ostrovem Persin, na němž byl v roce 1949 vybudován největší tábor pro politické odpůrce bolševického režimu.

V roce 2011 jí vyšla kniha Vzpomínky na tábory, v níž popisuje detailně svůj osud, stejně jako každodenní život v táborech Bosna a Belene. (Knihu lze v bulharštině stáhnout z webových stránek Federace anarchistů Bulharska). V roce 2017 natočila bulharská televize BNT Cvetanu Džermanovou v rámci dokumentárního cyklu Otevřené dopisy, který je možné zhlédnout na youtube.

O rozdílu mezi anarchisty a komunisty prohlásila: „Když se sejdou dva komunisté, uspořádají volby, aby si zvolili generálního tajemníka. A když se sejdou dva anarchisté, založí komunu.“

Medailonek Cvetany Džermanové zařadilo Nakladatelství Anarchistické federace do knihy o bohaté historii bulharského anarchistického hnutí, která vyšla letos v květnu.

Alain Pecunia

Počátkem 70. let se v Paříži na Rue Jean Robert v 18. obvodu scházela Alliance Syndicaliste Revolutionnaire et Anarcho-Syndicaliste (ASRAS, Aliance revolučních syndikalistů a anarchosyndikalistů). Setkání se účastnilo asi třicet aktivistů, kteří chtěli šířit anarchistické myšlenky agitací na pracovištích. Vedle bulharských exulantů, vnučky španělského anarchisty Juana Peira, jenž se stal obětí popravčích čet diktátora generála Franka, a francouzských veteránů i nováčků, se na schůzkách objevoval i Alain Pecunia, v té době již upoutaný na invalidní vozík.

Byl spoluzakladatelem Aliance a jedním z jejích pilířů. Jeden z účastníků na něj vzpomínal: „Dávali jsme přednost přízemním prostorům. Jinak jsme museli Alaina s jeho vozíkem vynášet po schodech starobylých budov, které jsme v 70. letech navštěvovali. […] Noví soudruzi, včetně mě, mlhavě tušili, že Alain prováděl nějaké akce ve Španělsku a že měl potom ‚nehodu‘, ale soudruh Pecunia sám toho moc neřekl. Španělští anarchisté v exilu věděli víc než my, mladí lidé přitahovaní v roce 1968 anarchosyndikalistickými myšlenkami.“

Alain se narodil v Paříži v roce 1945 jako syn vysoce postaveného námořního důstojníka, který za druhé světové války sloužil v de Gaullově štábu v Londýně.

V roce 1958, v pouhých třinácti letech, se Pecunia účastnil několika demonstrací proti alžírské válce, které v Paříži organizovala mládežnická skupina komunistické strany. O dva roky později se připojil ke skupině Verité-Liberté, kterou vedl historik Pierre Vidal-Naquet, a navštěvoval také schůzky skupiny Louise Michel z Anarchistické federace. Počátkem roku 1961 se Alain Pecunia, stále ještě „vzpurný a romantický republikán“, seznámil se španělským anarchistickým exulantem Paco Abarkou, s nímž založili skupinu Anti-Oyura, jejíž činnost byla namířena především proti OAS, krajně pravicové teroristické organizaci, vzniklé po referendu o sebeurčení Alžírska. Prostřednictvím Abarky byl Pecunia uveden do prostředí španělských exilových anarchistů. V následujících měsících se seznámil s vedoucími osobnostmi anarchistického hnutí odporu proti frankismu, jako byli Octavio Alberola či Luís Andrés Edo.

V té době se CNT rozhodla po kongresu v Limoges v létě 1961 založit – nikoli bez odporu některých členů, mezi nimiž byla například Federica Montseny – skupinu Vnitřní obrany (DI, Défense intérieure), jejímž cílem bylo obnovit boj proti frankismu. V jejím čele byli jak významní veteráni jako Cipriano Mera a Juan García Oliver, tak mladší aktivisté jako Alberola či Edo. První akce byly naplánovány na léto 1962. Do činnosti se zapojila i Iberská federace anarchistické mládeže (FIJL, Fédération ibérique de la jeunesse libertaire), která zahájila sérii symbolických akcí proti španělským turistickým kancelářím, proti španělským bankám a leteckým společnostem, aby přiměli francouzský i mezinárodní tisk mluvit o Frankově režimu. Celá akce byla nazvána Operace Jaro a členové obou frakcí, DI a FIJL vystupovali pod zkratkou fiktivní organizace CIL (Conseil de libération ibérique, Rada iberského osvobození).

V červnu a červenci 1962 se Pecunia spolu se dalšími dvěma Francouzi účastnil řady akcí ve Španělsku. Během necelých dvou měsíců nejméně třikrát překročil hranice, aby dovezl materiály svému kolegovi do Barcelony a také aby pozoroval Frankovy policejní kontroly. Právě v této době se Pecunia seznámil s Jacintem Ángelem Guerrerem Lucasem, tehdy blízkým spolupracovníkem Octavia Alberoly ve skupině Vnitřní obrany a pravděpodobně již také informátorem španělské policie.

Koncem března 1963 Abarka navzdory Alberolově radě požádal Pecuniu, aby se zúčastnil další operace. Pecunia dorazil do Barcelony přes Toulouse 3. dubna se dvěma náložemi plastické trhaviny, ukrytými v balíčku lízátek, a s lahvičkami kyseliny sírové a chlorečnanu draselného, které měl v kapsách bundy. To bylo vše, co potřeboval k výrobě dvou malých bomb. Z Barcelony se Pecunia vydal lodí do Palmy de Mallorca, kdy zůstal dva dny jako normální turista na dovolené. Na zpáteční cestě umístil obě „petardy“ na lodi Citoyen d’Ibiza – první nevybuchla, druhá až po přistání lodi v Barceloně. Nikdo nebyl zraněn, jen rodina Američanů na dovolené se trochu vyděsila. Pecunia sice stihl ještě nastoupit do vlaku do Francie, ale 6. dubna odpoledne byl zatčen na hranici mezi Port Bou a Cerbère.

„Byla to naše válka proti fašismu,“ prohlásil později Pecunia. „Můj otec byl členem hnutí odporu ve Francii a moji italští prarodiče pocházeli z karbonářů. To víte, když nám bylo dvacet let, nemysleli jsme na stáří.“

Ve Frankových věznicích se v roce 1963 ocitli jak Alain Pecunia, tak dva jeho kamarádi, Guy Battoux a Bernard Ferri, kteří byli zatčeni při další akci, když se vrátili do Španělska. Pro Frankův režim byli komandem, což umožnilo, aby byli souzeni ve velmi zkráceném procesu vojenským soudem, v jehož čele stál vyšetřující soudce Antonio Balbas Planelles. Byla to choulostivá doba, kdy se naplno projevila Frankova krutost. Dne 20. dubna byl popraven komunista Julion Grimau a ráno 17. srpna přišli na řadu mladí anarchisté Francisco Granados a Joaquin Delgado, kteří byli bez jakýchkoli důkazů obviněni, že koncem července nastražili dvě bomby na policejním ředitelství a v sídle Frankova politického svazu v Madridu. Jednalo se o další legální trestný čin spáchaný Frankovým režimem. Pecunia, Ferri a Battoux byli již na začátku srpna ve vězení Carabanchel. Setkávali se tam při čekání na zasedání vojenského soudu. Pecuniova cela byla hned nad celami, kde byli asi týden drženi i Delgado a Granados. „Zemřeli velmi osamoceni,“ vzpomínal Pecunia. „Spolu s ostatními politickými vězni jsme týden truchlili.“

Vojenský soud se nakonec konal 17. října na madridském náměstí Calle del Rej. Zazněl rozsudek. Svou práci odvedl pouze Battouxův právník Alejandro Rebollo, který obhajoval již Grimaua. Třicet let pro Ferriho, dva tresty po dvanácti letech pro Pecunia a patnáct let pro Battouxe. Francouzský konzul v Madridu přímo intervenoval, ale nedokázal rozsudek snížit.

Všichni tři byli posláni do tří různých věznic: Caceras, Carabanchel a Burgos. Pecunia strávil v madridském vězení Carabanchel téměř dva roky. „Vězení bylo školou revoluce, jak se tehdy říkalo,“ vzpomínal. V roce 1964 bylo v centrální španělské věznici asi 250 politických vězňů. Byli tam asturští horníci, levantští komunisté, někteří Katalánci z PSUC, další anarchisté – například Stuart Christie a tři členové Dělnické odborové aliance: Calle Mancilla Florion, José Case Alfonso a Mariano Agustín Sánchez. „Ve vězení jsme byli všichni partneři, i když mezi námi byly politické rozdíly,“ vyprávěl Pecunia.

Pecunia byl propuštěn v roce 1965 díky intervencím na nejvyšší politické úrovni, částečně díky vlivu svého otce v gaullistických kruzích. Na návrh francouzského konzula podepsal v červenci žádost o milost a 17. srpna opustil vězení. Jeho návrat do Francie byl diskrétní: byla to podmínka, aby i jeho dva druzi mohli co nejdříve opustit Frankovo vězení. Ferri a Battoux však museli počkat. V následujících měsících Pecunia pokračoval ve své politické činnosti, účastnil se činnosti Výboru pro svobodné Španělsko a spolupracoval s budoucí skupinou Daniela Cohn-Bendita „Hnutí 22. března“. Seznámil se také se španělským exulantem José Pascualem Palaciosem, s nímž se celý rok pravidelně každý týden scházel.

Krátce po návratu do Francie se stal terčem útoku, který zůstal neobjasněný. V časných ranních hodinách 5. srpna 1966 ho srazilo neznámé auto, následkem toho upadl do bezvědomí a později v důsledku zranění ochrnul na obě nohy. On i ostatní se domnívali, že se stal obětí pochybných živlů z řad francouzské policie, spolčených s frankistickými úřady.

Po studiu sociologie na univerzitě v Nanterre pracoval jako nakladatelský a tiskařský korektor. Byl spoluzakladatelem ASRAS a účastnil se činnosti Dělnické odborové aliance a výboru Svobodné Španělsko, jehož byl v letech 1974–1977 předsedou. V roce 1978 mu Luís Andrés Edo nabídl, aby se vrátil do „Španělska osvobozeného CNT“, ale on tuto nabídku odmítl. „Neviděl jsem se v této roli,“ řekl.

Od počátku 80. let se Pecunia věnoval především psaní a práci korektora. Napsal například dvě série noirových thrillerů Petits Films Noirs a Chronicles Croisées, které čítají celkem přes dvacet knížek, a také třísvazkový historický román Mathilde nebo vzpomínkovou knihu o životě ve věznici Carabanchel Les ombres ardentes: un Francais de 17 ans dans prisons franquistes (Hořící stíny: sedmnáctiletý Francouz ve Frankových věznicích), jež vyšla v roce 2004. V roce 2006 vydal další román Le Dernier maquisard (Poslední makista). A v nedávné době dokončil dílo o dějinách španělských anarchistů Les anarchistes espagnols aux portes du pouvoir – I: Histoire de la guerre des classes en Espagne (1812–1939) (Španělští anarchisté před branami moci – I: Dějiny třídního boje ve Španělsku 1812–1939), jež vyšlo v roce 2023.

Své anarchistické přesvědčení si zachoval až do konce, zemřel 6. května 2024.

Alexandre „Leco“ Sant’Ana

Anarchistická federace Capixaba, přidružená k brazilské anarchistické federaci, informovala o úmrtí svého kamaráda. Alexandre Sant’Ana, důvěrně známý jako Leco, zemřel v pátek 28. června 2024.

Leco se účastnil anarchistického hnutí v Brazílii, byl redaktorem novin O Inimigo do Rei a členem stejnojmenného kolektivu ve městě São Paulo.

Anarchosyndikalisticky zaměřené noviny O Inimigo do Rei vycházely v brazilském státě Bahia v letech 1977 až 1988, tedy v průběhu diktátorského období. Požadovaly tedy zejména obnovení demokracie a dodržování lidských práv a kritizovaly stávající ekonomický model. Zároveň brojily proti vlivu politických stran na odbory a byly skeptické k myšlence společenské změny skrze volební proces. Noviny se staly tribunou také pro další sociální hnutí, která nenašla prostor v mainstreamovém ani alternativním tisku, jako byly uživatelé drog, LGBT+, radikální černošská a feministická hnutí, militantní ateisté, environmentalisté a další.

Dále byl Leco zapojen do anarchistického Kulturně sociálního centra v São Paulu (Centro de Cultura Social/SP), jehož historie se datuje až do roku 1933. Tamní kamarádstvo na něj vzpomíná: „Byl nějakou dobu nemocný, přesto vždy přidával posty na sociální sítě, občas předkládal návrhy na akce, které by se měly rozvíjet. Nedávno řekl, že až bude zdravý, bude se zase víc účastnit aktivit CCS.“

Hodně pracoval v anarchistické zahradní komunitě Sociedade Naturista Amigos da Nossa Chácara a byl členem mnoha dalších skupin a iniciativ. V poslední době se jako vždy angažoval také v odborech, i když už byl v důchodu, protože pokračoval v práci jako mnoho dalších brazilských dělníků, s nimiž stál po celý život bok po boku. Projektem, kterému věnoval nejvíce citu a času, byla stavba školy pro domorodé obyvatelstvo v São Paulu, jedna z jeho radostí, kterou označil za „naléhavě nutnou“. Takto aktivní byl takřka po celý život.

Vystudovaný inženýr Leco byl povoláním učitel, vynikal svobodným duchem s libertinským a kritickým humorem. Vášnivě miloval rodinu a anarchii.

Anarchistvo z AF Capixaba píše: „Vždy tu byl pro mnohé z nás: podporoval nás slovy povzbuzení, motivoval vtipnými a jasnými analýzami i kritikou stavu anarchistického a syndikalistického hnutí v Brazílii i ve světě. Jedním ze způsobů vyjadřování pro něj byla kresba, kterou můžete vidět na stránkách O Inimigo do Rei. Měl zvláštní zálibu v umění komiksu, karikatury a imaginativního jazyka okamžitého sdělení myšlenky čtenáři. Leco říkával, že hnutí se musí naučit nové jazyky, aby se libertinský obsah dostal k co největšímu počtu lidí, a to jednoduchým, přímým a upřímným způsobem. Dnešní tištěné noviny už nekomunikují jazykem, který by měl široký dosah mezi lidmi v Brazílii a ve zbytku světa.“ A pokračují konkrétní vzpomínkou: „Leco, který byl v hnutí vždy aktivní, nám předal své zkušenosti a znalosti, když byl pozván, aby měl přednášku na 5. všeobecném anarchistickém fóru ve městě Cariacica (stát Espírito Santo) v roce 2022, kde hovořil o svém životě během vojenské diktatury, o roli novin O Inimigo do Rei v odporu proti diktatuře, o obraně svobody a kontinuitě anarchistického hnutí v Brazílii. V této výjimečné chvíli Leco vyvolal úsměv svým vtipem a inteligentním humorem. Svým vyprávěním o útlaku anarchistických bojovníků vojenským režimem, zejména v São Paulu, se dotkl mnoha lidí. Vyprávěl také o některých hrdinských činech, jako bylo získání ofsetové tiskárny pro hnutí.“

Lecův přítel Fitti v nekrologu napsal: „Stáli jsme bok po boku 53 let. Byl to skvělý chlapík, byl zábavný, inteligentní a ochotný… Smutek je nezměrný. Naše setkání a večírky s přáteli budou ochuzeny o dávku jeho trefného, jemného a kreativního humoru.“

Thodoras Meriziotis

Thodoras se narodil v Athénách v roce 1961 a vyrůstal v Ano Liosia na severu athénské aglomerace. Pocházel z početné dělnické rodiny, sám proletář – mnoho let pracoval jako leštič nábytku a lakýrník v různých průmyslových odvětvích.

Theův o rok starší bratr George píše o jejich dětství: „Když v roce 1967 došlo k vojenskému puči plukovníků, bylo mi sedm let a Theovi šest, takže jistě chápete, že jsme celý školní život, základní školu, prožili za junty se spoustou bití a trestů, protože to diktatura vyžadovala coby pedagogický způsob výchovy lidových vrstev.“

V roce 1985 se Theo zapojil do anarchistického hnutí a nějakou dobu byl členem anarchokomunistické buňky v Ano Liosii, poté antiautoritářské buňky v Pireu a sdružení odpíračů vojenské služby. Seznámil se s Michalisem Maragakisem, prvním odpíračem vojenské služby z politických důvodů, nějakou dobu také žil v komunitě, kterou Maragakis založil v horské vesnici na Lefkadě. Seznámil a spřátelil se i s prvním anarchistickým odpíračem z důvodu svědomí Nikosem Maziotisem (ten byl zatčen 10. 4. 2010 za členství v organizaci Revoluční boj, dostal několik desítek let a navíc 129 let za přestřelku s policisty, ke které došlo při jeho útěku) a krátce nato s Polou Rupou (byla zatčena s Maziotisem, v říjnu 2011 byla propuštěna na kauci, v únoru 2016 se pokusila Maziotise osvobodit z vězení pomocí vrtulníku, v lednu 2017 ji znovu zavřeli, v červenci 2018 dostala maximální trest).

Spolu se svým bratrem Janisem byl Theo jedním z prvních anarchistických odpíračů vojenské služby z důvodu svědomí v Řecku, který to v roce 1988 vyjádřil ve veřejném prohlášení. Mimo jiné v něm stálo: „Pro nás není vize jiné společnosti – samosprávně řízené pracovními a komunitními radami – v žádném případě slučitelná s představou armády nebo jiného pretoriánského orgánu, stojícího nad společností a mimo ni, protože její obranu bude zajišťovat každý občan vytvořením milicí, které budou neoddělitelné od lidových mas.“ V závěru prohlášení vzdali hold „palestinskému lidu, který je v současnosti vystaven zkoušce agrese fašistických izraelských militaristů“.

Theo v posledních letech žil v otcově rodném městě Kalamata a otevřeně a prakticky se stavěl proti všem autoritám. Byl důsledným anarchistou, a když se mu dostalo výhrůžek ze strany kalamatských fašistů, nejenže necouvl, ale aktivně se účastnil různých antiautoritářských hnutí v oblasti.

Theo byl na jedné straně složitá osobnost se svými rozpory, na druhé straně byl společenský a solidární až běda. Jeho solidarita a pomoc chudým – ač sám chudý – šla tak daleko, že zanedbával sám sebe. Podle jeho přítele a spolubojovníka Giorgose Kyriakoua to byl člověk, „jenž měl v sobě ,přirozenou‘ spravedlnost, filantropii, kterou jste mohli najít jen u starých lidí. Lásku ke světu, k přírodě, sen o spravedlnosti.“

Thodoras Meriziotis zemřel začátkem července 2024.

Julien Terzics

Lovec nácků, Red Warrior, bývalý federální tajemník CNT a bubeník kapely Brigada Flores Magon Julien Terzics (1968–2024) byl 11. července uložen k poslednímu odpočinku na hřbitově Père-Lachaise v Paříži.

Julienův boj proti fašismu, který zahájil někdy ve svých dvanácti letech na pozadí pařížské punkové scény, byl vskutku celoživotní. Ještě před svou smrtí se stal mytickou postavou – jednotlivé fáze jeho života a činnosti odrážejí mnohé z různých oblastí antifašistických aktivit ve Francii, od násilných pouličních konfrontací přes budování antifašistických sítí až po fyzické prostory, jako je slavný bar Saint Sauveur.

Jak vyprávěl v rozhovoru z roku 2015, nebyl jeho antifašismus zpočátku vědomě politický. Při konfrontaci nazi skinheadů s punkovou scénou vycházelo jeho počáteční organizování spíše ze sebeobrany než z nějaké ideologie. „Pokud jsi byl nějaký obyčejný bílý Francouz, nebyl trendy a neměl o ničem potuchy, mohl jsi během 80. let přejít přes Parc de Luxembourg, aniž by sis uvědomil, co se tam děje, i když to tam v tu chvíli bylo hnízdo fašistických skinheadů,“ vzpomínal. „Na druhou stranu, pokud jsi patřil k jednomu z těch kmenů v subkultuře, věř mi, že přecházet tamtudy nebylo to pravé ořechové… Na začátku jsme si prostě uvědomili, že když je nás víc, jsme méně zranitelní.“

Red Warriors (Rudí válečníci), jak si říkali, svůj název neodvozovali od ideologické linie, ale od toho, že to, co fašisté zřejmě nejvíc nenáviděli, byli komunisté, vysvětloval Julien. Ať už si však byli vědomi skryté ideologie nebo ne, svých tvrdě vybojovaných cílů dosáhli. Sjednoceni ve své ochotě utkat se s fašisty na jejich domácí půdě se Red Warriors a podobné skupiny počátkem 90. let postaraly o to, aby v Paříži neexistovala žádná pevnost, kde by se mohli fašističtí skinheadi v plné síle shromáždit. Fašismus v žádném případě nezmizel, Rudí válečníci však nazi skinheadům předali jasný vzkaz, a to, „že se pro ně stalo fyzicky příliš nebezpečným chodit po městě“.

Poté, co se Julien v roce 1994 připojil k anarchosyndikalistickému svazu CNT ve Francii, věnoval se patnáct let naplno aktivistické práci a zároveň inspiroval další generace antifašistů*ek. V tomto období se také odráží vědomá politizace jeho činnosti a rostoucí pochopení důvodů, proč se fašismus, proti němuž bojoval, objevil.

Kromě antifašismu a CNT se Julien během svého života zapojil do ohromujícího množství projektů. V roce 1997 se stal bubeníkem skupiny Brigada Flores Magon, která koncertovala po celé Evropě. Kromě toho Julien otevřel dva bary, Saint-Saveur a později TDTF, přičemž oba fungovaly tak samosprávně, jak jen to bylo podle francouzského právního systému možné. Julien byl aktivní až do své smrti v 55 letech, vedl motocyklový klub a opravnu v Avignonu s názvem Black Block MC.

Boj proti fašismu může dnes vypadat jinak než akce Juliena Terzicse a „lovců nácků“ v 80. a 90. letech. Nejsme však od tohoto období tak daleko. Sám Julien v již zmíněném rozhovoru poukazuje na rozdíly v „terénu“ dnešního antifašistického boje, od pouličních rvaček k sociálním médiím a „boji idejí“. Ale zatímco tvář fašismu se změnila, kořeny jeho idejí nikoli. Julienův život je svědectvím jak o tom, jaký dopad může mít aktivita jednoho člověka, tak o tom, jak mělký by tento dopad byl bez budování hnutí, které by stálo za ním. Jeho slovy: „Buď se z toho dostaneme všichni společně, nebo se z toho nedostaneme vůbec.“

Roman Legar, Ruslan Tereščenko, Alexandr Pustovitov

Letošní léto přineslo anarchistickému hnutí hned několik tragických událostí. Dva naši ukrajinští kamarádi, Roman Legar a Ruslan Tereščenko, zahynuli v boji. Oba se postavili proti imperiální agresi na začátku války v roce 2022, Ruslan navíc bojoval už v roce 2014. Války a represe nám berou stále více našich kamarádů a spolubojovníků. Jejich jména se bezesporu zapíšou do dějin anarchismu, avšak naše řady se v současnosti v tomhle šíleném, sebepožírajícím kapitalistickém světě, kde se počítá každý*á revolucionář*ka, stále ztenčují.

Život dokáže být nepředvídatelný a může být odňat nejen rukou tyranů a jejich ozbrojených nohsledů, ale i hrou osudu. To je právě případ běloruského anarchisty Alexandra Pustovitova, jenž začátkem července zahynul při dopravní nehodě. Kromě revoluční identity měl i další stránky svého života – tak jako my všichni –, byl vášnivým cestovatelem a miloval cyklistiku. Jeho poslední cyklistická výprava se mu nedaleko Varšavy stala osudnou.

Jeho přátelé z běloruského anarchistického hnutí žijící nyní v exilu v Polsku uvádějí: „Se Sašou nás spojuje zkušenost společného aktivismu a revolučního boje, stejně jako vřelé přátelství. Každý*á revolucionář*ka si uvědomuje, že jednoho dne může v boji zemřít, a Sašův ,soudný den‘ mohl vypadat úplně jinak, jenže život přináší nečekaně prudké zvraty. Nehoda dokázala to, co se nepodařilo rokům represí a politické agrese ze strany našich nepřátel.“

A na adresu mrtvých kamarádů říkají: „Truchlíme a ctíme památku těch, kteří zemřelx, a budeme pokračovat ve společném boji za svobodu a rovnost. Každý, kdo na této cestě zažil útlak a byl zabit, bude dál žít v našich myslích a zůstane navždy zapsán v dějinách našeho hnutí. Jejich přínos pro společnou věc nezůstane bez povšimnutí a nikdo nebude zapomenut.“

James C. Scott

V pátek 19. července zemřel James C. Scott (1936–2024). Protože jsme se neznali, nemohu vzpomínat na jeho kvality či výstřelky. Nemůžu sdílet vtipnou historku, která by zlehčila prázdno, které po něm v akademii bude. Můžeme si však rekonstruovat jeho životní dílo a dát mu tak ještě jednou hlas – ten samý hlas, který bude propůjčovat členstvu anarchistického hnutí po celém světě.

Projektem Jamese C. Scotta se proplétá jeho antropologicko-politologický profil. Velkou část svých textů napsal na základě výzkumu rolníků v jihovýchodní Asii, kde se z první ruky střetával s vlivy globalizace a měnícím se světem. A taky s centrální mocí státu. Jako Ariadnina nit jeho dílem prochází nedůvěra k tomuto monopolu na násilí, tomuto usedlému banditovi, státu. V knížce Seeing Like a State (Dívat se jako stát, 1998) popisuje mentální model, který zjednodušuje složitý svět do ovladatelných kolonek. Jednoduše řečeno – centralizuje. A tím selhává ve vidění komplexit světa, provázanosti lidí, přátelství. To vše je redukováno na jednoduché kategorie. Stát jako by kreslil mapu společnosti, jenže Scott si všímá, že u každé takovéto kartografie něco ztrácíme. Tomu on říká vernakulární vědění, ale v češtině můžeme mluvit o lokálnu.

Mapa společnosti kreslená z centra královského paláce (kde stále sedí stařec, jen tentokrát si ho můžeme zvolit) překresluje lokální názvy. Ztrácí se lokálno za účelem racionální uniformity. Z mnohosti se stává jedno. Musíme se tedy začít dívat na svět jinak.

Centralizační vidění státu je způsob, jak jsme kontrolováni a ovládáni. Skrz zjednodušení se stáváme počitatelnými. Scott jde tak daleko, že v The Art of Not Being Governed (Umění neovladatelnosti, 2009) ukazuje, že někteří lidé jsou „barbaric by design“ (zpátečničtí z vlastní vůle). Nepoužívání písma například vylučuje možnost vést o lidech záznamy, skrz které by mohli být kontrolováni centrální autoritou. V dnešních dnech je to třeba nepřistoupení na paradigma sociálních sítí či záměrné vlastnictví hloupého telefonu – to jsou naše způsoby, jakými jsme zpátečníci, abychom se ochránili před plíživými chapadly kapitalistického státu a dohledu, který na nás stát uvaluje.

Místo urputného dívání se státu potřebujeme spíše anarchisticky mžourat: z potřeby jasných identit přejít do možnosti obrysů, které nejde zjednodušit. To je pohled, který můžeme v odkazu na Scotta přijmout.

V Moral Economy of the Peasant (Morální ekonomie rolníka, 1976) předkládá argument, že silnější rolník chrání slabšího, a dokud tato síť solidarity funguje, tak je vše v pořádku. Nicméně vstupem tržní ekonomiky (kterou viděl v jihovýchodní Asii přicházet) se tyto sítě rozplétají a dle Scotta může dojít až k revoluci. Sami moc dobře víme, že tržní společnost napadá onen solidární gen, tak přesně popsaný Kropotkinem.

V knize Weapons of the Weak: Everyday Forms of Peasant Resistance (Zbraně slabých: Každodenní formy rolnického odporu, 1985) Scott narušuje gramsciánské pojetí hegemonie. Ukazuje, že rolníci protestují formami, které na první pohled mohou být neviditelné a přehlédnutelné. Mění tak to, kdo dává souhlas s nadvládou. Ať už jsou to techniky jako lenost, pomluva, flákání se, pytlačení, drobná krádež – to vše jsou nástroje slabých, pomocí kterých rozmělňují centrální autoritu.

Pohledu na „ovládané“ (což, jak nám řeklo Occupy, je všech nás 99 %) se věnuje i v Domination and the Arts of Resistance (Dominance a umění odporu, 1990), kde rozpracovává infrapolitiku. To je systém znaků a významů, které podrývají autoritu. Jeden dobře mířený vtip může sestřelit diktátora. Žižek toto nazývá nepsanými pravidly skupiny a mluví o tom, že jsou klíčová.

Tato bibliografie vede k tomu, že Scott přijímá anarchistickou pozici a stává se jedním z nás. Ale tím to pro něj nekončí. Nechce zjednodušující mapu státu, nechce pevnou identitu, kterou by zakončil svůj životní projekt. Místo toho náš vztah k anarchismu převrací. Říká, že anarchismus je pro něj počátek – vlastně vyhlídka, ze které kouká na džungli kapitalistického světa.

Různým pohledům se pak věnuje jeho do češtiny přeložená kniha Dvakrát sláva anarchismu z roku 2012 (česky vydal Neklid, 2021). Propojuje tu své dřívější koncepty (ztráta vernakularity, odpor proti centralizaci) s nespravedlností, kterou viděl v akademickém životě (vzájemná masturbace H-indexů v 1. kvartálových časopisech). A vybízí zde k anarchismu, ale ne teoretickému, nýbrž žitému, praktickému. Proto i přichází s anarchistickou kalistenikou – tedy cvičením se v anarchistickém jednání. Ta pro něj spočívá v tom, že si uvědomíme absurditu některých zákonů (například nepřecházení na červenou, pokud nic nejede) a záměrně je porušíme, abychom byli připraveni a nezamrzli při akci.

V rámci ducha anarchistické přímé akce se s dílem Scotta může seznámit každý, některá díla hostuje annas-archive. Scottovi děkujeme za to, že viděl odvahu a sílu v lokálnu bez toho, aniž by ho přehnaně fetišizoval do nějakých nacionalistických pozic. Nebyl to perfektní člověk, kus jeho minulosti je propleten i se CIA (i když on práci pro ně přímo odmítl a jeho reporty byly využívány bez jeho přímého svolení), nicméně bude nám chybět jeho pohled.

A právě pohled (slovo, které napříč textem záměrně opakujeme) je to, co si ze Scotta máme odnést. Pryč s dogmatismem světa, ve kterém žijeme, anarchismus je právě pohled; pohled, ze kterého jednáme. Pryč s divokou teorií, Scott psal o zkušenosti, co lidé zažívali. A naopak přijímejme nové horizonty. Protest může mít různé podoby (kreativitě se meze nekladou), ničení autority může být sranda a trénink svobody nás naučí, jak budovat svět, ve kterém chceme žít. I pro Scotta.

Vladislav Jurčenko

Vladislav Jurčenko (volací znak Pirát) byl anarchista z Ruska, jenž zemřel 9. srpna ve válce na Ukrajině. Bylo mu 23 let (narodil se 19. září 2001). Vladislav bojoval v „Sibiřském praporu“ Mezinárodní legie a zahynul během výsadkové operace na Kinburnské kose. Podle informací, které měli k dispozici jeho spolubojovníci z BOAK (Bojové organizace anarchokomunistů), došlo během evakuace člunu k zásahu protitankovou řízenou střelou. Jeho kamarádi ho popisují jako milého, ochotného a veselého člověka. Před příjezdem na Ukrajinu se Vladislav účastnil solidárních akcí na podporu politických vězňů. Na Ukrajinu přijel v únoru 2024, od května bojoval v Charkovské oblasti, účastnil se obrany Volčanska. Kromě účasti v bojích hledal Vladislav coby anarchista možnosti organizační činnosti mimo státní ozbrojené struktury. BOAK zveřejnil Vladislavův dopis, který zanechal pro případ své smrti:

Rozhodl jsem se zanechat dopis pro případ své smrti ve válce proti imperiálnímu ruskému režimu, ve válce proti státu, ve kterém jsem se narodil a vyrostl, ve válce proti diktátorovi, který si uzurpoval moc ještě před mým narozením. Chci, aby tento dopis zůstal dokumentem o účasti anarchistů-revolucionářů v odporu ukrajinského lidu proti ruské tyranii. Stejně jako všichni rozumní občané Ruské federace jsem byl šokován začátkem této války, strašlivým bezprávím a zločiny spáchanými ruskou armádou na území Ukrajiny. Od prvních dnů plné invaze jsem myslel na to, co mohu udělat, abych bojoval proti tomuto bezpráví, jak mohu zastavit šílenství, které páchá můj vlastní národ. Když jsem se dozvěděl o vzniku jednotek, do kterých byli přijati občané Ruské federace, uvědomil jsem si, že musím bojovat za svobodu ukrajinského lidu a naše ideály se zbraní v ruce. A i když se vítězství ukrajinského lidu nad okupanty nedočkám, věřím světlé budoucnosti anarchistického komunismu, spravedlnosti a svobody pro všechny lidi na Zemi. Věřím, že budoucnost určitě přijde, dokud budou naši kamarádi bojovat, a že totalita, autoritářství a fašismus lidstvo neovládnou. Přeju svým kamarádům, aby neztratili důvěru v boj za svobodu.

Co se můžeme naučit od Colina Warda?

Wayne Price

Dne 14. srpna jsme vzpomenulx sté výročí narození významného anarchistického myslitele Colina Warda. Jako připomínku této významné postavy přinášíme kritické ohlédnutí za jejím odkazem z pera Waynea Price.

Colin Ward byl od konce druhé světové války po šedesát let jedním z nejvlivnějších britských anarchistů. Ovlivnil anarchistické hnutí po celém světě. Je autorem mnoha prací, které jsou opakovaně vydávány a stále s oblibou čteny. Po třicet let byl jedním z redaktorů novin Freedom a také redaktorem teoretického časopisu Anarchy. Po jeho smrti v roce 2010, kdy nás v 85 let opustil, vyšla „antologie Colina Warda“ (Wilbert & White) a sbírka esejů jiných autorů o jeho „životě, době a myšlenkách“ (Levy).

Antologie začíná slovy: „Colin Ward… byl nejvytrvalejším a nejvýmluvnějším britským obhájcem libertinské levice druhé poloviny dvacátého století.“ (Wilbert & White, s. v) Sbírka esejů začíná slovy: „Colin Ward byl jedním z nejvýznamnějších myslitelů a aktivistů britského anarchistického hnutí…“ (Levy, s. 7)

Ne že by všichni anarchisté s jeho názory souhlasili. Albert Meltzer napsal: „Colin Ward… založil v roce 1961 časopis Anarchy… a pomohl vrátit hnutí zpět… [díky] svému reformismu… Anarchy… pomohl posílit mýtus nenásilného, buržoazního, sanitárního ,anarchismu‘, který by mohl pomoci kapitalismu z jeho potíží… ve smyslu revizionistického anarchismu…“ (Meltzer, s. 322)

Osobně souhlasím spíše s Meltzerovým revolučním, třídně bojovým anarchokomunismem než s Wardovou reformistickou verzí anarchismu. Na rozdíl od Meltzera se však domnívám, že Ward přispěl k anarchistické teorii užitečným způsobem – příspěvkem, z něhož se mohou revolucionáři/ky (a další) poučit.

Anarchismus jako teorie organizace

Colin Ward napsal, že „anarchisté… prosazují princip autonomie jako protiklad k autoritě v každé oblasti osobního a společenského života…“ (Wilbert & White, s. 37) V jeho pojetí by společenské instituce měly být organizovány způsobem, který je „(1) dobrovolný, (2) funkční, (3) dočasný a (4) malý… Hledejme způsob, jakým lze rozsáhlé funkce rozložit na funkce, které mohou být organizovány malými funkčními skupinami, a tyto skupiny pak federativně propojme.“ (W & W, s. 48) V souladu s tím byla „anarchistická teorie organizace“, jak napsal, „teorií spontánního řádu: že za předpokladu společné potřeby si soubor lidí pokusem a omylem, improvizací a experimentem vytvoří z chaosu řád – tento řád je trvalejší a těsněji souvisí s jejich potřebami než jakýkoli zvenčí vnucený řád“. (W & W, s. 49) Brilantně to shrnul slovy: „Sociální myšlenky anarchismu – autonomní skupiny, spontánní řád, dělnická kontrola, federativní princip – tvoří ucelenou teorii společenské organizace…“ (W & W, s. 54)

Wardova strategie spočívala především v hledání způsobů, jakými autonomní organizování již probíhá, v trhlinách a na okraji zavedené společnosti. Označoval to (citací Herzena) jako „semínka pod sněhem“. Hovořil o historii squaterů, ve městě i na venkově, a popisoval, jak si lidé budovali vlastní bydlení. Zkoumal svépomocné instituce vzájemné pomoci z doby před „sociálním státem“. Zmínil případy kolektivního podřízení dělníků v některých průmyslových odvětvích. Studoval svépomocná dětská hřiště a třídy. Citoval antropologické studie o lidech bez státní příslušnosti. Pojednal o aspektech švýcarské kantonální federace. Jak Ward zdůraznil, žádný systém nemůže fungovat bez dobrovolných sdružení rodin, přátel a sousedů, ať už je jeho struktura jakkoli autoritativní. Chtěl tato sdružení rozšířit tak, aby pokryla větší část společnosti.

Střídavě se zabýval systémovými nešvary zakořeněnými v naší společnosti a navrhoval anarchistická řešení. „Jedním z úkolů anarchistického propagandisty je propagovat řešení současných problémů, která, jakkoli jsou závislá na existujících společenských a ekonomických strukturách, jsou anarchistickými řešeními: takovými přístupy, které by se uskutečnily… v takové společnosti, jakou si představujeme.“ (Ward, s. 124–125) Varoval například před rozvíjející se globální ekologickou krizí (v roce 1973!). Mluvil o imperiálních zemích spotřebovávajících neobnovitelné zdroje včetně fosilních paliv, o vysávání zemí „třetího světa“, o rostoucím znečištění a o „neživotaschopnosti budoucího hospodářského růstu“. (W & W, s. 258) Citoval tvrzení radikálních ekologů, že řešení spočívá v budování „sítě soběstačných, samoregulujících se komunit“. (tamtéž) Jak poznamenal, myšlenky na vytvoření relativně autonomních, decentralizovaných, komunit již dříve navrhovali Petr Kropotkin, William Morris, Lewis Mumford a další představitelé libertinské levice.

Podobně psal o „cestě blahobytu, kterou jsme se nedokázali vydat“. (W & W, s. 271) Ward odsuzoval „sociální stát“ vytvořený sociálnědemokratickou a liberální levicí. Byl byrokratický a příliš centralizovaný, stejně jako lakomý a infantilní. Upozornil na bohatou historii svépomocných pojišťovacích programů, které si dělnická třída vytvořila sama, než sociální péči převzal stát. Domníval se, že podpora chudých by mohla být mnohem decentralizovanější, vzájemnější a demokraticky autonomnější, než byla, a to s mnohem lepšími výsledky.

Reforma, nebo revoluce?

Podle mého názoru není na předkládání „anarchistických návrhů“ založených na „druhu společnosti, kterou si představujeme“, nic vnitřně nerevolučního. Tyto přechodné požadavky mohou lidem pomoci pochopit, jak by anarchismus řešil stávající problémy. Není také nutně „revizionistické“ poukazovat na to, jak se aktivity podobné anarchismu odehrávají i nyní na okraji společnosti („pod sněhem“). Ty poskytují důkaz, že anarchismus je možný. Tyto dva přístupy jsou docela hodnotné. Otázkou je, zda takové reformy stavíte do protikladu k anarchistické revoluci. A právě to udělal Colin Ward.

„Nemyslím si, že někdy uvidíte nějaký můj spis…, který by byť náznakem požadoval revoluci příští týden,“ napsal. (Levy, s. 10) V roce 1958 vysvětloval, že jeho chápání „anarchismu dvacátého století… odmítá perfekcionismus, utopické fantazie… [a] revoluční optimismus… Je to stále anarchismus současného a permanentního protestu… Konflikt mezi autoritou a svobodou není… něčím, co lze vyřešit vágně specifikovanou sociální revolucí… K volbě mezi libertinským a autoritářským řešením dochází každý den a všemi způsoby…“ (W & W, s. 30). Zjevně nejde o to pracovat pro svobodnou společnost, ale pouze pro společnost svobodnější, a to permanentním (věčným) protestem.

Ve skutečnosti prohlásil: „Anarchistická společnost je nepravděpodobná… protože lidská společnost taková není. Míra sociální soudržnosti, kterou předpokládá myšlenka ,anarchistické společnosti‘, by mohla nastat pouze ve společnosti… zasazené do koláče zvyků… [bez] volby… to by se mi nelíbilo…“ (W & W, s. 256) Co se stalo s vizí společnosti federativních autonomních skupin? Každopádně někdo, kdo považuje „anarchistickou společnost“ za „nepravděpodobnou“ a za něco, co se mu „nelíbí“, je zvláštní druh anarchisty.

Ward ve svých spisech rád citoval výrok Gustava Landauera, že „stát… [nelze] zničit revolucí, ale je to podmínkou, určitým vztahem mezi lidskými bytostmi… Ničíme ho tím, že uzavíráme jiné vztahy, že se chováme jinak.“ (Citováno mj. ve W & W, s. 15) Ward proti tomu postavil názor Kropotkina. „Kropotkin považoval stát za vnější, donucovací instituci, kterou lze jednoduše [?] zničit nebo rozbít v revoluci.“ (Levy, s. 83)

Tento Landauerův citát a jeho využití anarchisty, kteří se staví proti revolucím, jsem již komentoval (v Price). Je pravda, že všechny společenské instituce se skládají z lidí, kteří se k sobě vztahují svým chováním. Instituce je konzistentní, opakující se vzorec masového chování. Není pochyb o tom, že zbavit se státu nelze „jednoduše“ (a revolucionáři si to ani nemyslí). Vyžaduje to, aby velké množství lidí změnilo své představy, své chování a své vztahy. Ale co když existují další lidé, byť v menšině, kteří ve svém etatistickém chování a vztazích pokračují? To vyvolá střet mezi oběma skupinami lidí (který může, ale nemusí být násilný). Tomu se obecně říká revoluce. (Ve skutečnosti se Landauer účastnil revoluce v Německu po první světové válce. Ta byla poražena a on byl zavražděn pravicovými milicemi.)

Na jednom místě (a pokud vím, tak pouze na jednom) však Ward naznačuje možnou potřebu revoluce. Poté co se věnoval ekologickým a ekonomickým problémům, napsal: „Není ani v nejmenším pravděpodobné, že by se státy a vlády… z vlastní vůle pustily do drastické změny směru, kterou vyžaduje úvaha o naší pravděpodobné budoucnosti… Není známo, že by se moc a privilegia opouštěly. Proto je anarchismus nutně výzvou k revoluci.“ (W & W, s. 260–261) Přesně tak. Ale je to v tomtéž eseji, který začíná tvrzením, že anarchistická společnost je nepravděpodobná a nelibá! A uzavírá jej tím, že koneckonců popírá, že by existoval rozdíl mezi „revolucí a reformou“ (W & W, s. 261). Naprostý zmatek.

Anarchismus jeho doby

Anarchismus Colina Warda (a mnoha dalších anarchistů/ek) byl anarchismem „boomu“ po druhé světové válce, od konce čtyřicátých do začátku sedmdesátých let. Bylo to prodloužené období prosperity (zejména ve srovnání s velkou hospodářskou krizí a druhou světovou válkou). Dělnická třída byla politicky klidná (opět ve srovnání s třicátými lety). V Británii ani ve většině západní Evropy nebyla žádná pravděpodobnost revoluce (i když ve Francii k ní nakonec v roce 1968 téměř došlo). Zatímco komunistická strana byla stále více zdiskreditovaná, nejradikálnější mladé levičáky obecně přitahoval marxismus-leninismus na Kubě, ve Vietnamu a v Číně, který zdánlivě bojoval proti západnímu imperialismu. Všechny tyto faktory zbrzdily rozvoj revolučního anarchismu založeného na třídním boji v tradici Bakunina, Kropotkina, Goldmanové, anarchokomunistů/ek a anarchosyndikalistů/ek (to, co van der Walt & Schmidt nazývají „široká anarchistická tradice“).

Právě v tomto období někteří anarchisté místo toho našli jiný způsob, jak udržet anarchismus živý a přitažlivý. Vyvinuli gradualistickou, reformistickou (revizionistickou) verzi anarchismu. Zdálo se, že je relevantní pro každodenní život a zájmy mnoha lidí, aniž by museli říkat: „Počkejte na dělnickou revoluci, která vyřeší všechny naše problémy.“ Británie, Spojené státy a západní Evropa byly naštěstí buržoazní demokracie (pochybuji, že by gradualistický anarchismus ve fašistickém nebo stalinistickém státě došel daleko). Navzdory svým poznatkům a přínosu se tato škola anarchismu politicky mýlila, když odmítala revoluci jako cíl. Obrat k reformismu byl však pochopitelný.

Jak shrnul Nicolas Walter (nikoli kriticky): „Celá Wardova práce… je pragmatickou formou anarchismu… Ward nevolá ani tak po politické revoluci, jako spíš po společenské transformaci – i když ne až tak velké, protože anarchismus vidí všude kolem nás…“ (Walter, s. 238)

Mnoho anarchisticky smýšlejících lidí právě nyní nadále odmítá dědictví revolučního anarchismu ve prospěch některé verze reformistického anarchismu. Nacházíme se však v mnohem krizovější situaci než ve Wardově době. Katastrofa způsobená klimatickými změnami (a dalšími ekologickými katastrofami), ekonomická stagnace (která může vést k nové Velké hospodářské krizi), šíření válek po celém světě (s nebezpečím jaderné války), jakož i další potíže narůstají, i když vlády jsou zablokované a neschopné. „Není známo, že by se moc a privilegia opouštěly. Proto je anarchismus nutně výzvou k revoluci.“ V tomto období má anarchistický reformismus omezené využití. Wardova koncepce vznášení požadavků a programů, které by vyhovovaly anarchistické společnosti, jako řešení pro tady a teď, je i nadále vynikajícím přístupem. Je však třeba jej používat v programovém kontextu revolučního anarchismu.

Odkazy:

• Levy, Carl (ed.) (2013). Colin Ward: Life, Times, and Thought. Londýn: Lawrence & Wishart.

• Meltzer, Albert (1996). I Couldn’t Paint Golden Angels: Sixty Years of Commonplace Life and Anarchist Agitation. Skotsko: AK Press.

• Price, Wayne (2011). Landauer’s Fallacy. http://www.anarkismo.net/article/20188

• van der Walt, Lucien & Schmidt, Michael (2009). Black Flame: The Revolutionary Class Politics of Anarchism and Syndicalism. Counterpower Vol. 1. Oakland: AK Press.

• Walter, Nicolas (2007). The Anarchist Past and Other Essays. (ed. D. Goodway). Nottingham: Five Leaves Publications.

• Ward, Colin (1990). Talking Houses: Ten Lectures by Colin Ward. Londýn: Freedom Press.

• Wilbert, Chris & White, Damian F. (eds.) (2011). Autonomy, Solidarity, Possibility: The Colin Ward Reader. Londýn: AK Press.

Zdroj: http://anarkismo.net/article/27761 (vyšlo 6. ledna 2015)

Jak jsme poprvé nakopali náckům prdel

Stanislav Rubeš

Malá osobní vzpomínka na antifašistickou demonstraci, která se konala 14. března 1992 a znamenala zlom v odporu vůči naziskiheadům.

Začátek devadesátek… (Jo, jestli začne někdo vzdychat, jak byly devadesátky úžasný a že dneska už to stojí za hovno, tak sám stojí za hovno a měl by se jít někam pohřbít. A slibuju, že na pohřeb mu/jí nepůjdu. Spíš „mu“, protože u žen se s takovou nostalgií, co je zřejmě projevem současných osobních mindráků, nesetkávám.)

Nebezpečné město

Takže, začátek devadesátek, začátek roku 1992. Když jste mladej pankáč jako já tehdy (15,5 roku – ty půlroky se v tomhle věku berou dost vážně), máte před sebou otevřenej svět, poznáváte, seznamujete se, chlastáte, poflakujete se s bandou podobnejch výrostků a výrostek… a taky dostáváte přes hubu od naziskinheadů.

V tý době jsem dojížděl do Prahy do školy, četl A-kontru a scházel se se svými anarchopunkovými vrstevníky na ochozu sochy Jana Husa na Staromáku. Neformálně se nám říkalo „podhusáci“. Nikdy se o nás nikde nepsalo, jen v prvním díle komixu Anarchix, co vyšel v A-kontře č. 18, nám bylo věnováno jedno okénko coby ostudě punku. Tak nás viděli staří anarchisti, co už jim bylo přes 16. Přesto toto fluidní společenství dokázalo dodat na pražské demonstrace té doby docela slušné počty účastníků.

Pokud jste se chtěli s áčkem na zádech, rozcuchem na hlavě a haldou sichrhajsek sami pohybovat po Praze, bylo nezbytností mít v hlavě mapu míst, kde se pravidelně vyskytují naziskinheadi. Když jsem chtěl dorazit k Husovi, rozhodně bych nemohl přes Můstek, to by byla sebevražda, nebo Kaprovkou, kde se nacházel jeden z prvních army shopů, kde se prodávaly bombry a holohlavá mládež před ním přepočítávala drobné, jestli už si nějaký může dovolit. (Coby velký „hrdina“ jsem obchodu jednou pod rouškou tmy posprejoval výlohu poté, co jsem před ní strávil několik dlouhých minut na čtyřech hledaje upadlou trysku.) Symptomatické pro tu dobu bylo i to, že v našich mládežnických kruzích jsme byli většinou pacifisti. Přesto skoro každý, včetně dívek, u sebe nosil nějakou „zbraň“. Nutno říct, že nikdo z nás ji v naprosté většině nikdy nepoužil. Ale asi to v nás vyvolávalo klamný pocit, že se tak můžeme cítit bezpečněji, a stejně klamnou představu, že kdyby došlo na věc, budeme připraveni. Rozhodně nic nehrozilo, když byl nácek sám. Pocit lovné zvěře to ale příliš nezastínilo. Náckové měli navrch, protože to buď byli násilníci, nebo jimi chtěli být.

Na našich demonstracích, které naziskinheadi napadali, jsme se také moc nepředvedli. Během té proti všeobecné výstavě v Holešovicích nás při náběhu nácků 90 procent uteklo. Těm, co zůstali, všechna čest, avšak jako hnutí jsme byli propadající.

Významné výročí

To se ale mělo brzy změnit. U příležitosti 53. výročí okupace nacistickým Německem svolaly Československé anarchistické sdružení, Levá alternativa, Romský národní kongres a trockistická Revoluční solidarita demonstraci k soše sv. Václava. V sobotu 14. března 1992 ve tři odpoledne se nás tu sešly asi tři stovky s třemi protifašistickými transparenty. Opodál postávalo několik desítek nácků a jejich kamarádů ze sparťanských ochozů. Z obou stran bylo slyšet hulákání – z jedné strany antifašistických hesel, z druhé „Nic než národ“ a „Sieg heil“. Hajlování byla u nácků běžná věc, naprosto pod rozlišovací schopností tehdejších fízlů. Náckové začali něco házet do davu, trockisti na ně zamávali sovětskou vlajkou, kterou jim náckové hned sebrali a vítězoslavně zapálili (rozhodně žádná škoda; o pár let později takové vlajky likvidovali sami antifašisté).

Poté, co jsme se vydali na pochod a zahnuli do Opletalky, si náckové stále přišli nějak zbyteční (což jsou obecně) a nevybouření. Zaútočili tedy zezadu na průvod. Někteří z nás se jali dělat to, co byli doposud zvyklí dělat – utíkat. Pamatuju se ale, že spousta z nás rychle přibrzdila, začala se otáčet a hecovat ostatní zběhy k návratu. To už ti, co je utíkání nebaví, stáli náckům tváří v tvář. Mezi naziskíny při takovém obratu opadlo nadšení a prát se chtěli jen někteří. Na naší straně se jeden „starší“ vlasatější týpek v kožené bundě prodral dopředu a řekl něco na způsob: „Tak kterej z nich je nejagresivnější? Toho chci… Hej, ty mi podrž prsteny, ať ho s nima nezabiju.“ Za chvíli ten nejagresivnější nácek ležel na zemi a dostával. Kolem hlouček mladých anarchistů a anarchistek, kteří se sice nezapojovali, ale se zaujetím pozorovali, že to jde, že i ten nejagresivnější nácek může dostat řádnou bídu. A tohle velký ponaučení se nás už nikdy nepustilo.

Během šarvátek náckové přichází o velkou britskou vlajku. Kdyby někdo nerozuměl: pro sparťanské naziskinheady to symbolizovalo obdiv k britským nazi-rowdies. S vlajkou jsme odběhli z centra dění. Kamarád od Husa se ji snažil zapálit, ale nechtělo se jí a jeho už začaly pálit prsty od zapalovače. Řekl jsem mu, ať ji podrží napnutou, načež jsem ji slavnostně rozřezal nožem – poprvé a naposledy, co jsem tehdy použil zbraň v „boji“. Malý suvenýr pak putoval do kapsy. Nešťastný majitel – vysoký naziskin v úděsných brýlích – pak brečel u fízlů, že chce vlajku zpátky, protože byla hrozně drahá.

Jak začalo jít náckům do tuhého, objevila se na scéně policie (většinou bez označení – normálka) a zaútočila, jak bylo v té době pravidlem, na protirasistickou demonstraci. Trochu jsme popoběhli, a pak dál průvodem zamířili na Staromák, kde měla demonstrace skončit. Náckové už si na nic netroufli.

Ale jedním koncem to nekončí. U Husova pomníku si bere slovo Jakub Polák, seznamuje přítomné s tím, že den předtím byla jejich výprava poslána zpět od německých hranic s razítky „nežádoucí“ v pasech, když mířili na antifašistickou demonstraci do Pasova. Načež vyzval k protestnímu pochodu k německé ambasádě. Když mluvil, začalo sněžit a my se smáli, že tohle se naposledy na Staromáku při proslovu povedlo Gottwaldovi v únoru ’48.

A tak jsme pokračovali. Před ambasádou promluvil Kreky coby další účastník nežádoucí výpravy. Jeho mikádo napůl černé a napůl červené (fakt, neke) bylo nezapomenutelné. Na ambasádě nikdo nechtěl přijmout protestní dopis, fízlové se snažili najít nějakého „vedoucího“, a tak se tam postávalo a postávalo, padla tma, řady řídly, až kolem sedmé byl už konec definitivní.

Standa Penc následně podal trestní oznámení na neznámého pachatele (nácky) i na policii, která je chránila. Nic z toho nebylo – opět normálka. Ani z Říše nepřišla žádná omluva za perzekuci antifašistů. My jsme ale konečně zvítězili nad náckama a uvědomili si svoji kolektivní sílu. Taky jsme ji už za měsíc a půl využili při frontálním útoku na nácky během Prvního máje.

Představa demokratických a ekologických měst

Yavor Tarinski

Teorie svobodné a sociálně spravedlivé společnosti s důrazem na minimalizování negativních ekologických dopadů se neobejde bez toho, abychom nově promýšlelx podobu našich měst a způsoby, jakými v nich spolunažíváme a jak společně rozhodujeme o jejich plánování a každodenních záležitostech.

Pokud udržitelnost vyžaduje udržitelnou demokracii, pak města mohou být místem, kde je demokracie nejudržitelnější.

Benjamin Barber

Města jsou nedílnou součástí lidských dějin. S jejich nástupem vznikl veřejný prostor, který jejich obyvatelům umožnil zažít skutečnou politickou svobodu. Město dalo vzniknout přímé demokracii a konceptu polis – obojí je založeno na myšlence, že občané mohou a mají kolektivně a rovným dílem sami řídit svůj společný městský život, a to ve všech jeho sférách. Taková svobodná města se vzájemně propojovala do demokratických konfederací. Jejich vztah k venkovu byl vztahem symbiózy a vzájemné pomoci.

S rozmachem impérií, národních států a kapitalismu se města podřídila paradigmatu politické oligarchie a neomezené hospodářské expanze. Z místa, které kdysi poskytovalo útočiště před feudály a utlačovateli, se město stalo místem, které vykořisťuje a odcizuje své obyvatele i okolní přírodu. Už zde nejsou aktivní občané, ale politicky pasivní plátci daní a voliči.

Koncept polis však není zapomenut. Rostoucí nespokojenost obyvatelstva se současným stavem městského života obsahuje zárodky jiného města pro budoucnost. Rostoucí počet lidí si přeje města, která budou svými obyvateli vnímána a spravována jako společenství. Demokratizovaný městský prostor, který umožní, aby skutečné právo na město zakoušelx všichni občané. Města založená nikoli na opevňování a stratifikaci, ale na inkluzi a interakci. Městské prostory zaměřené na kvalitu každodenního života všech svých obyvatel a okolí, a nikoli na finanční zisk a neomezený hospodářský růst. Stručně řečeno, města, která neznečišťují, ale léčí; kde má občan přímou interakci se svým sociálním a přírodním prostředím.

Základy, na nichž lze takové demokratické a ekologické prostory opět stavět, jsou stále přítomny – jako obce a čtvrti. Právě z této nejnižší úrovně můžeme nasměrovat naši společnost k politicky svobodné a ekologicky udržitelné budoucnosti.

Demokratické instituce

Slavný chvalozpěv na slávu člověka, stavitele měst a tvůrce institucí, končí chválou toho, kdo dokáže splétat dohromady zákony země a spravedlnost bohů, na které přísahal.

Cornelius Castoriadis

Základem, na němž by taková demokratická a ekologická města měla být budována, je proces neustálého lidového sebeustavování. Jinými slovy to znamená kolektivní vytváření participativních rozhodovacích orgánů, jejichž prostřednictvím by občané mohlx přímo utvářet zákony a pravidla svého společného městského prostředí. Takové demokratické instituce nebudou mít nic společného se současnými byrokratickými institucemi, které drží moc daleko od občanů, ale také půjdou nad rámec anarchistického hesla „válčete s institucemi, ne s lidmi“, které naznačuje, že instituce jako takové jsou překážkou emancipace a sebeurčení. Institucionální struktura založená na přímé účasti občanů umožní lidem, aby sami omezilx své aktivity a vznikla tak skutečná svoboda. To je v souladu s Rousseauovou myšlenkou, že pud pouhé chuti je otroctvím, zatímco poslušnost vůči zákonu, který si sám předepisuji, je svobodou. Lidé z nezávislých měst starověku a středověku hledalx prostřednictvím takového sebeurčení zákonů a ústav ochranu před králi, tyrany, šlechtici a utlačovateli. Oligarchická struktura moderního města naproti tomu umožňuje, aby v něm vládla rostoucí nerovnost a nejistota. Je tomu tak proto, že moc se centralizuje v rukou byrokratických a podnikatelských elit, zatímco účast občanů se omezuje na odevzdávání hlasů ve volbách.

Úkolem takových demokratických institucí je umožnit výkon nestátní, neutlačovatelské a nekapitalistické moci. Vhodnými rozhodovacími orgány pro tento rámec jsou sousedská shromáždění a obecní rady, jak ukázaly starověké Athény. Starověcí Athéňané založilx správu města na ekklésii – lidovém shromáždění, v němž měli všichni občané právo přímo se podílet na správě veřejných záležitostí –, přičemž své magistráty vybírali pomocí sortování (výběru losem), aby se vyhnuli demagogii nebo profesionalizaci politické sféry. Athénská společnost měla sice mnoho nedostatků – například otroctví a patriarchát –, ale přesto nám nabídla koncept polis: svobodné město spravované přímo svými občany.

Politické základy našich měst by tedy mohly být založeny nikoli na centralizovaném byrokratickém mechanismu, ale na síti lidových shromáždění, z nichž každé by působilo ve čtvrtích nebo oblastech s 30 až 50 tisíci obyvateli (tolik občanů mělo ve starověkých Athénách právo účastnit se valného shromáždění). Tyto orgány budou hlavním místem moci, jehož prostřednictvím budou občané utvářet společný rámec politik a zákonů, jimiž by se měli řídit všichni obyvatelé měst.

Vedle shromáždění jsou jako doplněk k výkonu moci zdola potřeba obecní rady. Jejich členové by mohlx být podle demokratické tradice vybíráni losem a mohlx by být kdykoli odvoláni, pokud by se usoudilo, že zneužívají svého postavení. Taková instituce se bude zabývat běžnými úkoly a bude odpovídat za kontrolu provádění rozhodnutí, která přijme valná hromada. Rady by měly pořádat svá zasedání (která musí být veřejná) tak často, jak je třeba (např. dvakrát týdně). Pravidelná rotace delegátů (jednou za dva, tři měsíce či častěji) zabrání vzniku hierarchie a umožní širší účast v radě.

Takový demokratický a ekologický projekt je skutečně bezstátní, a proto usiluje o propojení měst prostředky, které se radikálně liší od prostředků národního státu. Místo toho je sdružuje do konfederací, v nichž si každé město zachovává svou suverenitu. Murray Bookchin popisuje, že taková demokratická konfederace by měla být považována za závaznou dohodu, nikoliv za dohodu, kterou lze zrušit z frivolních „voluntaristických“ důvodů. Město by mělo mít možnost vystoupit z konfederace až poté, co každý občan konfederace měl možnost důkladně prozkoumat stížnosti města a většinou hlasů celé konfederace rozhodnout, že může vystoupit, aniž by to ohrozilo celou konfederaci jako takovou. 

Postkapitalistické komunální ekonomiky

Alternativní [ekonomický] systém by byl takový systém, který by měl touhu i schopnost omezit či eliminovat snahu o zisk ve prospěch humanistických hodnot, praktik a institucí.

Janet Biehl

Paradigma demokratických a ekologických měst předpokládá, že ekonomika bude municipalizovaná, tj. přímo vlastněná a řízená občany. V jednom takovém městě budou ekonomické aktivity svěřeny do rukou městských komunit, pod přímou kontrolou lidových shromáždění, rad a konfederací. Jak navrhuje autorka a aktivistka Janet Biehl, občané by se tak stalx kolektivními „vlastníky“ ekonomických zdrojů své komunity. V jednom takovém paradigmatu obyvatelé města nehlasují jako dělníci a/nebo spotřebitelé. Místo toho se jako občané přímo podílejí na formulování a schvalování hospodářské politiky týkající se jejich čtvrti a města. Občanské těleso kolektivně určuje své potřeby, stejně jako rozděluje materiální životní prostředky, rozhoduje o způsobu využití dostupných zdrojů atd. Demokratické instituce umožní, aby měl každý člen komunity přístup k životním prostředkům bez ohledu na to, jakou práci byl schopen vykonávat. Navíc díky tomu, že občané budou kolektivně utvářet hospodářskou politiku svého města, nezbude žádný prostor pro kapitalistický antagonismus, neboť všechny ekonomické subjekty budou muset dodržovat etické postoje spolupráce a solidarity.

Pokud jde o ekonomiky širších regionů, které zahrnují více než jedno město, bude na demokratických konfederacích, jak bylo popsáno výše, aby vykonávaly moc „zdola“. Jak píše Biehl: Bohatství vyvlastněné majetným vrstvám by se přerozdělovalo nejen v rámci obce, ale mezi všechny obce v regionu. Pokud by se jedna obec snažila obohatit sama sebe na úkor ostatních, měli by ostatní obce právo jí v tom zabránit. Důkladná politizace hospodářství by tak rozšířila morální ekonomiku na široké regionální měřítko. 

Municipalizovaná ekonomika postkapitalistického města přestává být, jak naznačuje Bookchin, ekonomikou v pravém slova smyslu. Místo toho se stává součástí přímých demokratických politických procesů obce, neboť se demokraticky řídí humánními a ekologickými normami. V takové ekonomice, na níž se lidé podílejí především jako občané, vzniká étos veřejné odpovědnosti. Protože se neusiluje pouze o ekonomickou prosperitu v úzkém slova smyslu, ale hlavním cílem se stává obecnější kvalita městského života, která zahrnuje věci jako zdravé životní prostředí a silné komunitní vazby. Jak napsal Andrew Flood v roce 1995, ve společnosti, kde demokraticky kontrolujeme výrobu, se rozhodneme neznečišťovat nebo omezit znečištění na úroveň, kterou lze absorbovat. Jeho návrh vychází z postrůstové logiky, podle níž zvyšování výroby a spotřeby není cílem samo o sobě. V takovém demokratickém a ekologickém paradigmatu nahrazují kapitalistické imperativy neomezené expanze a soutěže o krátkodobý zisk principy správcovství a sebeomezení, jejichž cílem je všeobecné zvýšení kvality života.

Zemědělství

Doufám, že […] mnoho lidí pozná, co se ve velkoměstě ztrácí – tolik lidí se odtrhlo od zemědělství. 

Rita, městská zahradnice z Řecka

Vztah mezi zemědělstvím a městem se při přechodu k postkapitalistické demokratické a ekologické budoucnosti radikálně promění. V současné době je produkce potravin oddělena od městských oblastí. Potraviny, které se dostávají do našich měst, přicházejí ze vzdálených oblastí v obrovských kontejnerech a jsou vyráběny nadnárodními průmyslovými koncerny, které se starají pouze o své zisky. Velký důraz je kladen na způsob balení a propagace potravin, nikoli na jejich kvalitu. Dokonce i výrobky, které jsou označeny jako biologicky nebo ekologicky vyrobené, mají za cíl spíše vydělat peníze než zvýšit zdraví co největšího počtu lidí.

Ti, kdo v dnešní době řídí zemědělská odvětví, mají jen malý kontakt s půdou, kterou jejich zaměstnanci obdělávají, nebo o ní mají jen mizivé znalosti. Ve skutečnosti se způsob, jakým je tato oblast spravována, nijak výrazně neliší od jakéhokoli jiného nehospodárného, krátkodobě orientovaného kapitalistického odvětví. To je v příkrém rozporu s dřívější formou zemědělství. Starověká města se formovala kolem zemědělské půdy. Jejich obyvatelé považovalx pěstování potravin za duchovní činnost a jejich konzumaci za společenský rituál. Panoval zde spíše postoj správcovství než vykořisťování. Obyvatelé starověkých Athén, stejně jako Theofrastos, považovalx interakci společnosti s přírodou za vztah dvou autonomních rovnocenných entit. Pro domorodé obyvatele, jako byli Cayusové v Severní Americe, byla země pod nimi živá a oni jí naslouchali, aby slyšeli „Velkého ducha“.

Velká úcta, které se země těšila v mnoha těchto společnostech, souvisela s jejich dominantním paradigmatem. Mnohé z nich byly spíše femininní v tom smyslu, že základem jejich světonázoru bylo feministické pojetí symbiózy uvnitř společnosti a s přírodou (výjimkou byli například Řekové, ale jejich odklon k patriarchátu a gerontokracii nebyl tak časově rozšířený jako u našich moderních společností). Protože to byla půda, na níž si pěstovaly potravu, považovaly ji za matku všeho života. I dnes domorodá společenství, jako jsou zapatisté, která žijí v blízkosti své půdy, vybudovala svou mytologii kolem země (a zejména kukuřice, která je jednou z jejich hlavních plodin).

V demokratické a ekologické budoucnosti, kde se život ve městě nerovná degradaci životního prostředí, se zemědělství do jisté míry začleňuje do městské hmoty, zatímco mimoměstské zemědělské oblasti, které budou stále životně důležité pro nasycení občanů, se budou muset začlenit do demokratických konfederací vedle samosprávných měst, což znamená radikální decentralizaci zemědělské výroby do družstev a venkovských shromáždění. To znamená nový demokratizovaný přístup k zemědělství, který, jak naznačuje Bookchin, překračuje převládající instrumentalistický přístup, jenž považuje pěstování potravin pouze za „lidskou techniku“ v protikladu k „přírodním zdrojům“. Tento radikální přístup je doslova ekologický, a to v přísném smyslu, že půda je vnímána jako oikos – domov. Půda není ani „zdroj“, ani „nástroj“, ale oikos nesčetných druhů bakterií, hub, hmyzu, žížal a drobných savců. Jestliže lov ponechává tento oikos v podstatě nenarušený, zemědělství jej naopak hluboce ovlivňuje a činí z člověka jeho nedílnou součást. Člověk již neovlivňuje půdu nepřímo, ale zasahuje do jejích potravních řetězců a biogeochemických cyklů přímo a bezprostředně.  

Jane Jacobsová vysvětluje právě takový vztah mezi městem a venkovem následujícím symbiotickým způsobem: Velká města a venkov spolu mohou dobře vycházet. Velká města potřebují blízko sebe skutečný venkov. A venkov – z pohledu člověka – potřebuje velká města se všemi jejich rozmanitými možnostmi a produktivitou, aby si lidé mohlx vážit zbytku přírody, ne aby ji proklínalx. 

V paradigmatu demokratických a ekologických měst se příroda prolíná městskou hmotou. To znamená, že bude zásadním způsobem přítomna v každodenním životě, na rozdíl od dnešní doby, kdy velké parky patří k několika málo interakcím, které člověk může mít, a to nikoliv na denní bázi. K takovému přírodnímu začlenění bude sice zapotřebí určitého urbanistického plánování, ale bude záležet především na demokratizovaných sociálních, politických a ekonomických vztazích. Například kolektivy a jednotlivci by mohlx produkovat potraviny na nevyužitých městských plochách, jako jsou terasy, střechy, parky atd. To by také znamenalo, že by se měly rozšířit sítě bezplatné veřejné dopravy bez znečištění do té míry, aby se ulice výrazně osvobodily od automobilové dopravy (a tedy i od potřeby parkovišť).

Integrace zemědělství do městského života zvýší potravinovou soběstačnost měst. Jistě to však nebude stačit. Města budou muset navázat nový typ vztahu s venkovem (kde se odehrává většina zemědělských činností), který bude založen na spolupráci a vzájemné pomoci namísto dominance a ziskuchtivosti. Takové vztahy budou muset být založeny na demokratických konfederacích, které všem zúčastněným umožní zachovat si politickou suverenitu. To znamená, že vesnice a venkovská města budou muset přijmout přímý demokratický přístup demokratických a ekologických měst. Prostřednictvím této konfederační úrovně by se obyvatelé měst mohlx zapojit do participativního plánování, pokud jde o jejich potřeby, a navzájem si pomáhat.

Energie

Předpoklad, že to, co v současnosti existuje, musí nutně existovat dál, je kyselinou, která rozleptává veškeré vizionářské myšlení. 

Murray Bookchin

Otázka energie má zásadní význam, když diskutujeme o budoucnosti našich měst. Naše současné silně urbanizované společnosti spotřebovávají obrovské množství energie, která je získávána způsoby degradujícími životní prostředí.

Vytvoření demokratických a ekologických měst vyžaduje odklon od našeho současného energetického paradigmatu. Předpokládá to změny ve dvou základních směrech: zaprvé překročením logiky technologické neutrality a zadruhé přehodnocením toho, jak jsou naše potřeby utvářeny a k jakým cílům směřují.

Pro modernistickou levici není problémem naše současná technologie, ale to, kdo ji vlastní. Technologie je pro ně násilná, plýtvavá a destruktivní pouze tehdy, když je používána nesprávnýma rukama. Podle nich není každá technologická inovace utvářena kontextem, v němž vznikla, což je samo o sobě skutečně problematický pohled. Vedeni touto logikou si mnozí levičáci představují, že energetické potřeby postkapitalistického města bude zajišťovat jaderná energie. Jejich odpovědí protijadernému hnutí je, že naše současná závislost na fosilních palivech ničí náš svět a jaderná energie je nejrychlejší cestou k záchraně. Zdá se však, že jsou slepí k vlastnostem, které tento zdroj energie má a které do něj vložilo kontextuální prostředí, v němž vznikl.

Jaderná energie je především neslučitelná s decentralizovanými a demokratickými formami samosprávy. Naopak, jak naznačil výzkumník Aaron Vansintjan, vyžaduje rozsáhlé státní dotace a centralizované plánování. Podle něj jaderná energetika vyžaduje režim odborníků pro správu, údržbu a vyřazení z provozu, centralizovanou energetickou síť, velké státy pro jejich financování a zabezpečení a dále stabilní politické prostředí, které by udrželo odpad v bezpečí po dobu nejméně dalších 10 000 let. Technologie je stará pouze 80 let, moderní státy existují asi 200 let, lidé hospodaří pouze 5 000 let a většina plánů na skladování jaderného odpadu pracuje s časovým rozpětím 100 let. Mírně řečeno, energetická síť závislá na jaderné energii znamená mít velkou důvěru v dnešní politické instituce. 

Jedná se o hluboce politickou záležitost. Vize společnosti s jaderným pohonem předpokládá vytvoření totalitní organizační struktury státu. Rozsah takového energetického systému vyžaduje, aby byl umístěn dál od lidí, v oblastech oddělených od zbytku společnosti (kolem takových elektráren se dokonce budují celá města). V tomto prostředí budou přirozeně hrát důležitou roli vědci a technokratické elity. Vzhledem k nebezpečím, která s sebou jaderné elektrárny přinášejí, bude zapotřebí vysoké úrovně bezpečnostních opatření, kontroly a dohledu. Všechny tyto požadavky činí jadernou energii neslučitelnou s přímými demokratickými ekologickými vizemi. Naopak se hodí pro ty totalitní, jako je ekofašismus.

Jaderná energie je navíc neslučitelná s novými podmínkami na planetě, které jsou ovlivněny klimatem a které jsou velmi náchylné k požárům, extrémním bouřím a zvyšování hladiny moří. S nárůstem pravděpodobnosti ekologických katastrof a extrémů je sporné, zda může jaderná energetika bezpečně fungovat. Profesorka Heidi Hutner upozornila, že divoké počasí, požáry, stoupající hladina moří, zemětřesení a oteplování vody zvyšují riziko jaderných havárií. A kromě toho zůstává přetrvávajícím nebezpečím nedostatek bezpečných a dlouhodobých úložišť radioaktivního odpadu.

Zdrojem energie, který je v souladu s paradigmatem demokratických a ekologických měst, je energie z obnovitelných zdrojů. Pouhý přechod od fosilních paliv k obnovitelným zdrojům však nestačí. Především se musíme vyhnout tomu, abychom k obnovitelným zdrojům přistupovalx z modernistické perspektivy. To by znamenalo, že je nemůžeme využívat převážně v centralizovaném pojetí (jako jsou obrovské průmyslové solární nebo větrné farmy), protože by to vyžadovalo byrokratický manažerský aparát, který se příliš neliší od aparátu, který vyžaduje jaderná energie. Ačkoli se nikdy nebude možné vyhnout větším měřítkům, demokratické a ekologické paradigma by vyžadovalo, abychom obnovitelné zdroje rozvíjelx směrem k co největší decentralizaci, a umožnilx tak místním komunitám přímou kontrolu nad jejich zásobováním energií.

Pak je tu další otázka, kterou je třeba vážně zvážit. Jak poznamenává autor Stan Cox: Přinejmenším v bohatých zemích je úkolem nejen změnit zdroje naší energie, ale také transformovat společnost tak, aby fungovala na mnohem menší spotřebě energie při zajištění dostatku pro všechny. To by nás přiblížilo na dosah stoprocentně obnovitelnému energetickému systému a zabránilo by to nehorázně velkým technologickým výkonům a hazardům, které vyžaduje dogma o vysoké spotřebě energie. Výhodou by bylo i to, že by to bylo možné. 

Z ekologického a demokratického hlediska tedy nemůžeme jednoduše přejít na tu či onu technologii. Musíme mít na paměti kontext každé technologické inovace a měřítko, v němž se zavádí. Energie je mnohem víc než pouhý nástroj: souvisí se vztahy mezi lidmi, společnostmi a nakonec i mezi lidstvem a přírodou. Navíc není jen prostředkem k uspokojování našich potřeb, ale potřebou samou o sobě, a v demokratickém paradigmatu o ní budou muset uvažovat zdola všichni členi*ky společnosti.

Demokratický a ekologický městský design

Občané města mě tedy nezajímají o nic méně než město samotné, neboť město se v nejlepším případě nakonec stalo etickým svazkem lidí, etickou i sociálně ekologickou komunitou, nikoliv pouhým hustým souborem struktur určených jen k tomu, aby poskytovaly zboží a služby svým anonymním obyvatelům. 

Murray Bookchin

Vytváření demokratických a ekologických měst je složitá věc. K tomu, aby se organizace společnosti reorganizovala na základě přímé demokracie a ekologické udržitelnosti, patří mezi mnoha předpoklady, které se zdají být nezbytné, prolomení odcizení a navázání komunitních vztahů v městské sféře. Město, které by podporovalo a posilovalo komunitní cítění, by představovalo směs obytných, veřejných, pracovních, nákupních, zelených a dalších prostorů, které budou v docházkové vzdálenosti nebo dosažitelné veřejnou dopravou, na rozdíl od moderního mainstreamového způsobu navrhování měst, založeného na umisťování pevných zón na obrovské vzdálenosti.

Smíšená architektura tvořená středně velkými bytovými družstvy s přilehlými zahradami, v docházkové vzdálenosti od škol, náměstí, trhů a zelených ploch, umožní zažít náhodné interakce mezi sousedy. Pěší prvek by mohl vybudovat pocit sounáležitosti s městem, přičemž občané by si vytvořili silné vazby na své místní, sociální a městské prostředí. Přispěje také, jak navrhuje autor Jay Walljasper, k větší ekonomické rovnosti tím, že dá každému právo volně se pohybovat po městě, aniž by k tomu potřeboval automobil.

Přechod k městům, kde se dá chodit pěšky, by znamenal radikální přehodnocení a přetvoření silnic a ulic, které jsou dnes koncipovány především jako vysokorychlostní tepny spojující obytné čtvrti s kancelářskými oblastmi a podporující jízdu autem namísto chůze. Jak ukazuje slavná studie Donalda Appleyarda z roku 1972, čím hustší je automobilový provoz na jedné ulici, tím méně je chodců a každodenních společných zážitků. To kromě zjevných dopadů na lidské zdraví (vedoucích k obezitě, srdečním chorobám atd.) přispívá k již tak vysoké míře odcizení v městských oblastech.

Přístupem, který by mohl tento odcizující účinek změnit a místo toho povzbudit lidi k chůzi po ulicích a potenciálně vytvořit pocit komunity, je zúžení silnic v městských oblastech, rozšíření pěších prostor, zavedení širších cyklistických stezek atd. Jak vysvětluje urbanista a autor Jeff Speck, lidé jezdí rychleji, když mají menší strach, že vybočí z cesty, takže širší jízdní pruhy vybízejí k vyšší rychlosti. To v kombinaci s rozsáhlou sítí bezplatné městské hromadné dopravy umožní každodenní sociální interakci chodců a kolemjdoucích na nich. Každodenní sociální zkušenosti, jako je kývání, úsměvy a náhodné povídání se spoluobčany, by potenciálně mohly přispět k tomu, abychom se na našich ulicích cítili příjemněji.

To by s sebou přineslo další pozitivní rysy, jako je drastické snížení již zmíněných zdravotních problémů, ale také snížení rychlosti automobilů, která je zodpovědná za smrt obrovského počtu lidí na celém světě, a také snížení znečištění ovzduší současných metropolí, v nichž dominují osobní automobily.

Dalším klíčovým aspektem městského prostředí jsou zelené plochy. Podle Boba Lalasze mají tendenci dělat lidi šťastnějšími. Kromě toho zelené plochy sbližují lidi. V demokratickém a ekologickém městském projektu by tedy měla být příroda nezbytnou součástí městské krajiny. Zahrady, které jsou součástí bytových družstev, umožní sousedům prožít čas strávený na zahradě a stmelí je. Potenciálně také podpoří rozvoj komunitní/solidární ekonomiky tím, že si budou produkovat vlastní potraviny a vyměňovat si je nebo sdílet s ostatními městskými zahrádkáři.

Kromě nich by však měly být parky a veřejné zahrady rozmístěny napříč smíšenou městskou architekturou. V moderních velkoměstech existuje určitá tendence, aby byly rozsáhlé parky vyčleněny mimo obytné čtvrti a kancelářské oblasti, čímž se interakce člověka s přírodou stává vzácnou příležitostí. V rozporu s touto logikou by zde popsané smíšené město mohlo navrhnout zelené plochy umístěné na různých místech města. Jak naznačuje Charles Montgomery, nevylučuje to existenci rozsáhlých parků, ale městská zeleň se na ně nebude omezovat. To bude znamenat, že lidé budou mít možnost dostat se do kontaktu s drobnými zahrádkami a parky cestou, řekněme, do práce apod. a stejně tak budou moci zažít pocit, že jsou „ve volné přírodě“, když vstoupí do obrovských místních parků.

Náměstí hrají ve městě, které podporuje demokratickou a ekologickou kulturu, klíčovou roli, protože fungují jako prostor pro sociální interakce i jako fórum pro vyjádření občanských názorů. Měla by tedy být volně k dispozici pro lidové intervence, na rozdíl od dnešní doby, kdy byrokraté rozhodují o tom, kdo, kdy a z jakého důvodu na nich může uspořádat akci.

Slyšíme však také kritiku přelidněnosti moderních měst, která vede k dalšímu odcizení a uzavírání se do pasivity. Pokud je to pravda, měli bychom život ve městě zcela opustit a vrátit se k životu na vesnici? Podle studie psychologa Andrewa Bauma je pocit přelidněnosti živen designem, který lidem neumožňuje kontrolovat intenzitu spontánních sociálních interakcí. Baum porovnával chování obyvatel dvou velmi odlišných vysokoškolských kolejí. Došel k závěru, že studenti*ky, jejichž prostředí jim umožňovalo kontrolovat sociální interakce, zažívalx méně stresu a navazovalx více přátelství než studenti*ky, kteří*é bydlelx podél dlouhých a přeplněných chodeb.

Proto by se odpověď na problém „přelidněnosti“ mohla hledat ve vytvoření poloveřejných/společenských prostor, které by představovaly střední cestu mezi soukromým a veřejným prostorem. To by znamenalo upustit od gigantických sídlišť, v nichž žije pohromadě velké množství lidí (podobně jako v gigantických dělnických „kasárnách“ z dob socialismu), kteří se nikdy necítí zcela osamoceni. Místo toho by mohl být dán prostor středně velkým bytovým družstvům se společnými prostory, které jsou k dispozici všem sousedům. Vzniknou tak tři vrstvy sociální sféry – soukromá, společná a veřejná –, které umožní občanům regulovat jejich sociální interakce, čímž jim dodají pocit pohodlí a podpoří rovnostářství.

Demokratické veřejné prostory

Jistě se mnou budete souhlasit, když řeknu, že socialismus dopravních zácp je absurdní protimluv a že socialistickým řešením tohoto problému by nebylo odstranění dopravních zácp zčtyřnásobením šířky Champs-Élysées.

Cornelius Castoriadis

S pomocí urbanistického designu lze samozřejmě udělat mnoho věcí, které podpoří pocit pospolitosti mezi občany, ale sám o sobě nemůže tuto práci vykonat, aniž by poskytl prostor pro instituce veřejného projednávání, které spoluobyvatelům umožní kolektivně určovat osud jejich měst i jich samotných. Těžko si představit, co jiného by mohlo lidi více sblížit jako komunitu než pocit sdílené odpovědnosti za své město.

Demokratické a ekologické město by tedy mělo vždy usilovat o řízení sebe sama prostřednictvím přímé demokracie. To bude vyžadovat zřízení veřejných prostor, vhodných pro umístění institucí přímé demokracie, jako jsou výše popsaná lidová shromáždění. Takové prostory, jako jsou veřejná náměstí, sály nebo amfiteátry, by měly být s největší pravděpodobností vybaveny zvukovým systémem, který by umožnil slyšet jediného řečníka mezi shromážděním několika tisíc občanů, a také živě přenášet, aby je zbytek komunity mohl sledovat na dálku.

Murray Bookchin poukazuje na města minulosti – před vznikem tzv. státního zřízení. V nich se občané aktivně podílelx na utváření svých měst, bylx jim hluboce a morálně oddánx. S nástupem parlamentarismu a kapitalismu však bylx nahrazenx pasivními konzumenty, kteří svým městským prostředím pouze procházejí, aniž by se v něm jakkoli angažovalx.

Takový krok směrem k přerámování role města jako podněcovatele společenství a občanů je v jistém smyslu znovuobjevením antické athénské logiky polis. Rozměry jejich a naší doby jsou samozřejmě nesrovnatelné, ale logiku, na níž bylo jejich město postaveno, bychom mohlx jako zárodek, jak naznačil Cornelius Castoriadis, použít i my dnes. Starověké Athény podporovaly komunitní cítění i aktivní občanství, což dalo vzniknout jednomu z nejvlivnějších období lidské tvořivosti až do dnešních dnů. V centru athénského městského života se nacházela agora a všeobecné shromáždění. Agora byla tržištěm umístěným v dostupné a centrální části města, kde Athéňané trávilx velkou část svého času výměnou zboží, informací a názorů, jinými slovy – společenskou komunikací –, zatímco na shromáždění se stmelovalx navzájem i se svým městem tím, že sdílelx odpovědnost za jeho osud.

Směrem ke strategii zdola

Chci tvrdit, že svoboda vytvářet a přetvářet svá města a sebe sama je jedním z nejcennějších, ale zároveň nejvíce opomíjených lidských práv. 

David Harvey

Paradigma demokratických a ekologických měst není jen utopickou vizí budoucnosti, která nikdy nenastane. Existuje nespočet občanských iniciativ a bojů, které o tento cíl usilují již dnes. V posledních letech jsme dokonce svědky rostoucího zájmu sociálních hnutí o městskou otázku. Stále více lidí si začíná všímat vlivu, který na nás naše města mají. Vznikají různá hnutí zaměřená na městskou otázku, některá se soustřeďují na komunální volby, jiná na územní plánování. Zdá se však, že většina z nich nevnímá tuto záležitost celostně politickým způsobem.

Na jedné straně zavedení jakkoli velkých změn ve způsobu konání komunálních voleb nevrátí města jejich občanům. Toho lze dosáhnout pouze zavedením nových nezastupitelských institucí, jako jsou ty popsané výše v tomto textu, které umožní každému občanovi přímo se podílet na určování osudu svého města. Úloha stávajících místních orgánů by měla být omezena na dohled a vymáhání rozhodnutí, která již tyto nové instituce přijaly, a tedy jim podléhají díky prostředkům, jako je odvolatelnost, losování, rotace atd.

Na druhou stranu sociální hnutí, která se zabývají otázkami města, mají často tendenci omezit své aktivity na úzké městské projektování a čekají na realizaci svých návrhů ze strany místních orgánů. Jejich práce zůstává polovičatá, protože město netvoří jen budovy, silnice a náměstí, ale také lidé, a tedy sociální vztahy a formy organizace. Jak naznačuje Henri Lefebvre: Právo na město nelze chápat jako pouhé právo na návštěvu nebo jako návrat k tradičním městům. Lze je formulovat pouze jako transformované a obnovené právo na městský život. 

Přístup by se tedy měl zaměřit na propojení městského designu s politikou, a zejména s rozhodováním. Jak jsme vidělx výše, radikální změna v jednom směru je těžko představitelná, aniž by k takové radikální změně došlo i v tom druhém. Velmi dobrým začátkem se však zdá být skutečnost, že stále více lidí věnuje pozornost tomu, jakou roli pro nás, naše sociální vztahy a politické projekty obecně hraje naše městské prostředí.

Závěrem

Město je jednou z hlavních front, na nichž bude i nadále zuřit boj mezi spravedlivým štěstím a brutální bídou. V zájmu všech, kdo si chtějí užívat života, který stojí za to žít, bychom tuto bitvu mělx raději vyhrát. 

Samuel Miller McDonald

Vytvoření demokratických a ekologických měst je otázkou radikální společenské transformace. Město hraje v lidském životě důležitou roli od starověku až po současnost. Nemůžeme přemýšlet o naší budoucnosti, aniž bychom mysleli na budoucnost městského obyvatelstva. Příliš zjednodušené návrhy na opuštění života ve městě a ústup do malých vesnic a na venkov buď ztratily kontakt s realitou, nebo jsou ovlivněny primitivismem a jeho antipolitickou orientací.

Chceme-li vytvořit demokratickou a ekologickou společnost, budeme muset přehodnotit a přetvořit naše města podle demokratických a ekologických zásad. Musíme se odklonit od prvků, které negativně formovaly moderní město: modernistické myšlení (velké měřítko a centralizace), neudržitelný a krátkodobý zisk (fosilní paliva a monokultury) a vykořisťování (vertikální řízení a kapitalismus). Je třeba přijmout nové zásady, jako je environmentální udržitelnost (občané jednají jako vědomí správci) a demokratická účast (všichni občané přímo a kolektivně utvářejí společný život ve městě).

Otázka demokratických a ekologických měst je nakonec hluboce politická, neboť vyžaduje kolektivní diskusi o budoucnosti, kterou chceme. To zahrnuje nejen rozhodování o tom, jak by měl náš společný svět vypadat, ale také o tom, jaké vlastnosti bychom v něm nechtělx vidět. A to je nakonec otázka sebeomezení – něco, co je v rámci kapitalismu a etatismu nemožné. Jak uzavírá Aaron Vansintjan, mluvit o limitech neomezuje, ale osvobozuje – možná paradoxně je to základní předpoklad pro budování ekologické budoucnosti skutečné hojnosti. 

Zdroj: https://www.aftoleksi.gr/2024/06/04/envisioning-democratic-and-ecological-cities/

Promluvme si o skutečných řešeních

Peter Gelderloos

Anarchistické webové stránky CrimethInc. a Freedom přinesly začátkem května analýzu Petera Gelderloose, který zkoumá, proč strategie, které v současnosti používají mainstreamová ekologická hnutí k zastavení průmyslově produkované změny klimatu, selhávají – a co bychom mohlx dělat místo toho. Pro podrobnější seznámení s těmito otázkami doporučujeme Peterovu novou knihu The Solutions are Already Here: Strategies for Ecological Revolution from Below (Řešení už tu jsou: Strategie ekologické revoluce zdola).

Mainstreamový proud klimatického hnutí vychází z předpokladu, který zaručeně vede k neúspěchu. Nejen k neúspěchu. Ke katastrofě. A čím účinnější bude, tím větší škody způsobí. Pojďme prozkoumat proč.

Klimatický redukcionismus

Když se v dnešní době řekne environmentalismus, lidé si pravděpodobně představí občanskou neposlušnost v ulicích, mediální aktivismus, nadšené lobbování a konference, jejichž cílem je stanovit globální cíle pro emise uhlíku – to vše pod vedením nevládních organizací, akademiků a progresivních politiků. Ekologický boj však vždy zahrnoval také antikapitalistické a antikoloniální proudy a tyto proudy v posledních desetiletích sílí, jsou dynamičtější a lépe propojené.

Tento růst se však neobešel bez komplikací, často způsobených intenzivními cílenými represemi, které zanechávají hnutí vyčerpaná a traumatizovaná, jako například Green Scare (Zelený strach), který začal v roce 2005, a potlačení hnutí Standing Rock a dalších hnutí proti ropovodu vedených původními obyvateli o deset let později. Systematicky se právě ve chvílích, kdy si radikální proudy lížou rány, dostává na scénu převážně bělošská, středostavovská vize environmentalismu a posouvá celou konverzaci reformním směrem.

Skutečná krize, které čelíme, je komplexní ekologickou krizí, v níž se proplétají problémy jako policejní zabíjení, represivní zákony, pokračující historie kolonialismu a nadřazenosti bílé rasy, ztráta životního prostředí, zábory půdy, kultury jídla, lidské zdraví, urbanismus, hranice a války. Vedení environmentálního hnutí učinilo strategické rozhodnutí redukovat to vše na otázku klimatu – klimatickou krizi – a znovu postavit stát do role hlavního hrdiny, našeho potenciálního zachránce. To znamená soustředit se na Pařížskou dohodu a summity COP jako na řešení problému a pomocí performativního aktivismu a občanské neposlušnosti požadovat změny politiky a investice na podporu zelené energie.

Předvídatelné selhání

Dva pilíře jejich strategie řešení klimatické krize jsou zaprvé zvýšení výroby zelené energie a zadruhé snížení emisí uhlíku.

První cíl se jim daří plnit velmi efektivně, druhý vůbec. Bylo to zcela předvídatelné.

Každý, kdo rozumí tomu, jak naše společnost funguje – tedy jak funguje kapitalismus –, ví, že pravděpodobným výsledkem zvýšení investic do zelené energie bude zvýšení produkce fosilních paliv. Hlavním důvodem je to, že stovky miliard dolarů, které již byly utopeny v ropovodech, uhelných dolech, ropných rafineriích a frakovacích plošinách, jsou fixním kapitálem. Mají velkou hodnotu, ale nejsou to peníze na bankovním účtu, které lze rychle investovat jinam, přeměnit na akcie nebo nemovitosti nebo převést na jinou měnu.

Uhelné rypadlo o hmotnosti 14 000 tun, ropná plošina na moři: z nich se nikdy nestane něco jiného s podobnou finanční hodnotou. Jsou to utracené peníze, investice, která je pro kapitalisty užitečná pouze tehdy, pokud ji mohou nadále používat k těžbě uhlí nebo k těžbě ropy. Toto ekonomické pravidlo platí bez ohledu na to, zda je dotyčným kapitalistickým podnikem ExxonMobil, saúdská státní ropná společnost nebo čínská petrochemická korporace vlastněná komunistickou stranou (která byla v roce 2021 uvedena jako největší energetická společnost na světě).

Kapitalismus (včetně toho, který praktikují všechny socialistické vlády na světě) je založen na růstu. Pokud investice do zelené energie rostou, což vede k nárůstu celkové výroby energie, cena energie se sníží, což znamená, že velcí výrobci budou vyrábět více jakéhokoli zboží, které produkují, čímž se jejich výrobky zlevní v naději, že si jich spotřebitelé koupí více. V důsledku toho se zvýší celková spotřeba energie. To platí pro energii ze všech dostupných zdrojů, zejména z těch nejzavedenějších – fosilních paliv.

Po desetiletích investic se zelená energie konečně stane cenově konkurenceschopnou nebo levnější než energie z fosilních paliv. K tomu začalo docházet teprve v posledních několika letech, i když ceny stále kolísají v závislosti na regionu a druhu výroby energie. Průmysl fosilních paliv neopustil své provozy ani nesnížil výrobu. Mnoho společností dokonce ani nezajišťuje své investice tím, že by je rozdělovaly mezi fosilní paliva a zelenou energii. Dělají však to, že více investují do nových projektů v oblasti fosilních paliv. To je základní kapitalistická ekonomie: pokud se u produktu snižuje cenová přirážka, jediným způsobem, jak si udržet nebo zvýšit zisky, je zvýšit celkovou produkci. To vysvětluje, proč byl rok 2023 pro nové projekty v oblasti fosilních paliv rekordní.

Existuje ještě jeden způsob, jak zvýšit zisky: snížením výrobních nákladů. Pro průmysl fosilních paliv to znamená snížení bezpečnostních a ekologických standardů, což implikuje více nehod, více znečištění, více úmrtí.

Vědělx jsme, že to přijde. Říkalx jsme, že se to stane. A bylx jsme vyloučenx z debaty, v mnoha případech zabitx nebo uvězněnx, protože zoufalá potřeba věřit, že nás vláda může zachránit, je ještě větší než závislost na fosilních palivech.

Ale kapitalismus nemá na této planetě budoucnost. K řešení této krize budeme potřebovat dalekosáhlou revoluci.

Co tedy budeme dělat?

Musíme změnit způsob konverzace. Musíme se připravit na dlouhodobou perspektivu. Musíme podporovat boje, které mohou přinést malá vítězství a zvýšit naši kolektivní sílu, a prohloubit náš vztah k území, které nás může uživit. Především si musíme představit lepší budoucnost, než jakou nám připravují.

Mluvme

Druh společenské transformace – globální revoluce –, který dokáže zahojit rány, jež jsme uštědřilx samotné planetě a všem jejím živým systémům, bude muset být větší než cokoli, co jsme kdy zažilx. Tato krize chytá do pasti a poškozuje nás všechny; reakce na ni bude vyžadovat co nejvíce z nás.

Představte si všechny lidi ve svém životě, které nechcete nechat zemřít hlady, na rakovinu, při extrémních povětrnostních jevech nebo zastřelit policií či jinými zastánci bílé nadřazenosti.

Nemusíte všechny tyto lidi přesvědčovat, aby se stalx anarchistickými revolucionáři. Stačilo by některé z nich přesvědčit, aby stáhlx svou loajalitu vůči dominantním institucím a mainstreamovým reformním hnutím a sympatizovalx s revolučním přístupem, nebo alespoň pochopilx, proč má takový přístup smysl.

Jedním ze způsobů, jak k tomu přistoupit, je položit otázku s nezpochybnitelnou odpovědí, otázku, která se přímo týká problému, který se jich dotýká nebo je motivuje. Například:

• Kolik lidí ročně zemře v důsledku nedostatku čisté vody, hladomoru, extrémního počasí, znečištění ovzduší a dalších příčin souvisejících s ekologickou krizí? Nejméně 10–20 milionů lidí ročně a jejich počet stále roste.

• Od roku 2017 se investice do obnovitelných zdrojů energie každoročně zvyšují. V roce 2022 bylo do obnovitelných zdrojů energie investováno více než patnáctkrát více než v roce 2004. Bylo to pro investory výhodné? Ano. Roční investice činí více než bilion dolarů a zisky přesahují sto miliard, ačkoli investoři ukázali, že své peníze ze zelené energie rychle stáhnou, když ziskové marže klesnou. Co se za stejnou dobu stalo s globálními emisemi CO2? Vzrostly o třetinu. A produkce fosilních paliv ve stejném období? Ta se zvýšila o 40 %. Jsou tyto hodnoty zhruba stejné jako tempo růstu emisí uhlíku a produkce fosilních paliv v předchozích desetiletích? Ano. A co to znamená? Rozmach investic do zelené energie nijak nezpomalil produkci fosilních paliv a emise uhlíku, a to ani v případě, že nové projekty těžby fosilních paliv jsou obtížnější a nákladnější.

• Naše voda, vzduch a potraviny jsou plné jedovatých chemikálií. Mnohé z nich souvisejí s výrobou plastů, pesticidů, věčných chemikálií (perfluoroalkylové sloučeniny, PFAS), těžbou a spalováním fosilních paliv. O nebezpečnosti většiny těchto sloučenin víme již desítky let a některé z nich jsou zakázány nebo regulovány různými vládami. Celkově lze říci, že se množství těchto toxinů v našem životním prostředí zvyšuje, nebo snižuje? Zvyšuje se. Co udělala řada velkých chemických společností v reakci na zákaz PFOA (perfluorooktanová kyselina, jedna z PFAS), toxické „věčné chemikálie“? Přešly na výrobu jiných PFAS, o nichž je rovněž známo nebo se předpokládá, že jsou toxické. Víme, jak účinně jsou tyto zákazy vymáhány? Pět let poté, co v reakci na tlak vlády souhlasily s postupným vyřazením PFOA, chemické továrny DuPont stále vypouštěly PFOA do podzemních vod. Pravděpodobně to dělají i nyní, ale postižené komunity nemají prostředky, aby to zjistily, a vláda to nemonitoruje.

• Podívejme se na paralelní problém, abychom zjistili, zda takový reformismus přinesl výsledky v jiných souvislostech. V roce 2020 se města a státy po celých USA snažily uklidnit hnutí proti policejním vraždám přijetím opatření k zajištění odpovědnosti policie, od školení rasové citlivosti přes kontrolní občanské komise až po přísnější pokyny pro použití síly a povinné kamery na těle. Snížil se od té doby počet policejních vražd? Ne, naopak se zvýšil.

Po sdělení odpovědí na tyto otázky můžete zdůraznit, že reforma stávajícího systému je neúspěšná strategie, a zeptat se jich, zda jsou odhodláni zkoušet stejnou strategii znovu a znovu a doufat v jiné výsledky.

To by vám mělo umožnit zjistit, kteří z lidí ve vašem okolí jsou schopni zpochybnit paradigma, v němž žijí, a kteří jsou oddáni falešným přesvědčením, jež jsou základem tohoto paradigmatu. S druhou skupinou neztrácejte čas. Ať už mají jakékoliv spásné a krásné vlastnosti, snažit se s nimi jednat prostřednictvím rozumu, etiky a logiky se míjí účinkem. Když lidé trvají na tom, že věří věcem, které jsou prokazatelně nepravdivé, je to buď proto, že jim tato víra poskytuje pohodlí, nebo proto, že jim přináší moc a zisk. Debata to pravděpodobně nezmění.

Musíme změnit konverzaci na úrovni celé společnosti. Potřebujeme, aby lidé rozuměli našim argumentům; potřebujeme zajistit, aby hlavní proudy ortodoxních názorů byly vnímány jako kontroverzní, a ne jako přijatelné.

To znamená zdiskreditovat Pařížskou dohodu, OSN, Extinction Rebellion a velké nevládní organizace, stejně jako celou strategii nahrazení fosilních paliv zelenou energií při zachování globálního ekonomického systému beze změny. Jediné, co se jim kdy podařilo, bylo vydělat spoustu peněz. Stejně tak je třeba popularizovat jasnější chápání funkce policie v historických souvislostech a dopadu ekonomické produkce založené na růstu na naše zdraví a skutečnost, že žádná vláda pravděpodobně nepodnikne kroky ke zmírnění některé z těchto škod.

Zaměřme se na lidi, kteří jsou schopni se změnit. Když lidé začnou měnit své názory, pomůže jim, když to budou moci spojit s okamžitou změnou svého jednání. Pomozte jim identifikovat něco malého, co mohou udělat. Například:

• Přesměrujte dary od velkých nevládních organizací na fondy právní obrany pro obránce půdy, na sbírky na projekty obrany půdy a na alternativní média a vydavatele, kteří prezentují realistický pohled na krizi;

• Napište dopis někomu, kdo je uvězněn za ekologicky zaměřenou sabotáž nebo obranu proti policii, nebo někomu, kdo se organizuje za lepší zacházení a prostředky pro přežití uvnitř vězeňského systému;

• Šiřte na sociálních sítích zprávy o bojích na obranu domorodé půdy po celém světě;

• Reagujte na mainstreamové environmentální kampaně nebo na struktury OSN pro změnu klimatu, poukazujte na to, že jde o podvod, a odkazujte na masově rozšířené články, jako je tento;

• Požádejte místní knihovny a knihkupectví o objednání knih s realistickým pohledem na ekologickou krizi;

• Založte s přáteli čtenářskou skupinu;

• Zúčastněte se protestu;

• Podpořte místní komunitní zahradu, distribuční místo pro bezplatné potraviny nebo oblečení, skupinu pro snižování škod nebo iniciativu za transformační spravedlnost;

• Přeměňte trávník na zahradu s původními divokými květinami a jedlými rostlinami;

• Experimentujte s guerillovým zahradničením.

Buďme upřímní

Apokalypsa už začala. Po celé dekády umírají každoročně miliony lidí – a nyní desítky milionů lidí – na následky této ekologické krize. Překonalx jsme úmrtnost v nejhorších letech druhé světové války a holocaustu, i když nepočítáme oběti horkých válek, které jsou vedeny od Nigeru po Palestinu – i když i tyto války jsou s touto krizí spjaty.

A co víc, neznámý počet živočišných druhů – pravděpodobně tisíce – je každoročně dohnán k vyhynutí. Četná stanoviště a ekosystémy jsou navždy ztraceny. Globální biomasa, tedy celkový objem všech živých bytostí na planetě, se výrazně snižuje. Voda, vzduch a půda jsou plné jedů. Klimatické cíle v oblasti snižování emisí uhlíku jsou pravděpodobně příliš optimistické; již 26 let před rokem 2050 (cíl OSN pro dosažení „čistých nulových“ emisí) překračujeme četné kritické body a prognózy nejmocnějších států a největších korporací naznačují, že se nám nepodaří splnit zbožné přání do roku 2050. Konec světa už probíhá.

Abychom mohlx udělat to, co je třeba, musíme to přijmout a pustit se do toho. Utrpení už je tady. Hromadná smrt už je tady. Ale po každé smrti přichází nový život a na této planetě bude život existovat, dokud Slunce za několik miliard let nezačne kolabovat. Je to pro nás otázka života a smrti, takže ji musíme brát vážně a přinášet oběti, ale protože už je „pozdě“, můžeme se zaměřit na kvalitu a dlouhodobé zarámování, a ne se nechat unášet povrchní a vyčerpávající naléhavostí.

Přinejmenším jedna věc je jistá: živá společenství na této planetě na tom budou mnohem lépe, pokud zrušíme stát a kapitalismus. Pokud se nám to nepodaří za našich životů, budou na tom i tak lépe – budeme na tom lépe, pokud jsme narušilx jejich hegemonii, pokud většina lidí dokáže pochopit, že dominantní instituce jsou zodpovědné za to, co se děje, pokud jsme zvýšilx naši schopnost kolektivního uzdravení a přežití.

Začněme

Existuje mnoho způsobů, jak boj podpořit. I když je snadné propadnout demoralizaci, když se většina ropovodů, vojenských základen, dolů a dalších megaprojektů, proti kterým se stavíme, přesto buduje, je nezbytné se angažovat. Revoluce není lineární postup – není to tisíc malých vítězství, která se kumulují v jedno velké vítězství. Ano, je třeba ukázat, že někdy můžeme vyhrát, ale jde také o radost a zkušenosti, které si odnášíme, o taktické a strategické instinkty, které rozvíjíme, o technické know-how, o vztahy, které budujeme, o nadšení z toho, že jsme donutilx policii stáhnout ocas a utéct, o uvědomění, že autority uvnitř i vně hnutí nás jen brzdí, o to, jak se v boji ukazuje, že všechny různé oddělené problémy, všechny různé formy útlaku spolu souvisejí.

Musíme se zapojit do přechodných bojů způsobem, který lidem pomůže objevit a procvičit si takové taktiky a strategie, které budou nezbytné pro dlouhodobou změnu.

Mnoho bojů v posledních desetiletích nám dodalo energii a dalo nám lekce, na které bychom nemělx nikdy zapomenout – povstání v Oaxace, Řecku, Francii, Hongkongu a Chile, decentralizovaná pléna hnutí Occupy, nekompromisní antirasismus protipolicejních vzpour, radostné znovuzískávání veřejného prostoru vyjádřené akcí Reclaim the Streets, obsazování lesů od Hambachu po Chimki, strategický postoj hnutí Stop Cop City a další.

Rozhlédněme se

Přežití začalo včera. Lidé v zemích, které již zažily kolaps, stejně jako domorodé a černošské komunity z nižších vrstev po celém světě, už mají náskok. Učte se od těch, kteří z těchto zkušeností vycházejí. Pak důvěrně poznejte své území. Zjistěte, odkud by se mohly vzít potraviny a jaké úpravy budou potřebovat obydlí v nejextrémnějších ročních obdobích, nebo pokud dojde k výpadku elektrické sítě. Stanovte si způsoby komunikace a koordinace pro případ, že přestanou fungovat telefony a internetové připojení. Zjistěte, jak se můžete dostat k čisté pitné vodě. Zjistěte, kde je nejvíce kontaminovaná půda, aby v ní nikdo nepěstoval potraviny. Zjistěte, jak jsou koordinováni bělošští supremacisté.

A pak se dejte do práce a vytvořte více komunitních potravinových zdrojů, stabilnější přístup k bydlení a více sítí kolektivní sebeobrany. Podpořte jakýkoli projekt, který vás inspiruje a který nás všechny posílí jak teď, tak v jakékoli pravděpodobné budoucnosti, ať už půjde o kolaps, rostoucí autoritářství nebo revoluční občanskou válku.

Spojení s našimi specifickými územími bude pravděpodobně znamenat rozchod s homogenizujícími ideologiemi, které trvají na tom, že jsme všichni stejní; které nemohou vzít v úvahu skutečnost, že každý z nás má odlišnou historii a potřeby a že tato historie některé z nás staví do konfliktu; nebo které zakládají svou představu sociální transformace na předem stanoveném programu či představě povinné jednoty. Budoucnost, kterou bychom měli vytvářet, je ekosystém bez centra.

Sněme ve velkém

Revoluce je stále možná. Můžeme to říct s jistotou, protože dějiny nám ukazují určité zákonitosti, jak se cyklí v průběhu staletí, a také proto, že vstupujeme do bezprecedentní doby, v níž dominantní instituce používají plány a modely, které jsou už zastaralé.

Všechny naše revoluce v posledních několika staletích byly nakonec neúspěšné. To znamená, že se z nich můžeme poučit, aniž bychom omezili svou představivost nebo předpokládali, že víme, jak bude vypadat úspěšná transformace celé společnosti.

Nebude vycházet z nějakého plánu. Nebude výsledkem triumfu žádné strany. Bude výsledkem nesčetných snů, plánů, spiknutí, šílených nadějí a bitev, které zatím nedokážeme předvídat. Budeme ji vytvářet společně, neustále snít, neustále tkát, protože takový je svobodný život.

Zdroj: https://freedomnews.org.uk/2024/05/08/climate24/

Tragikomédia pod Tatrami

Na Slovensku přituhuje, přibývají „náhubkové“ žaloby i policejní šikana. O komentář k tamní situaci, k náladám ve společnosti a tématům, která v ní (ne)rezonují, jsme poprosili stand-up komika a sociologa Mateje Makovického.

Jaký to je, bejt stand-up komik na Slovensku? A dělat si srandu z vládní garnitury?

Začnem od konca. Vládne garnitúry na Slovensku boli historicky bez výnimky veľmi slabé a minimálne od 90. rokov bola kritika politikov nutnou súčasťou kultúry – menujme ľudí ako Milan Markovič či Rasťo Piško. Samozrejme, forma sa menila zároveň s kultúrou a aktuálne je to práve stand-up a internetová satira, ktoré prebrali pomyselné žezlo po tradičných médiách, ktoré sa často boja byť ostré a satirické. Takže iba pokračujeme v tradícii a na vystúpeniach je to vidno. Koľkokrát stačí iba povedať meno konkrétneho politika/čky a ľudia tlieskajú automaticky. Na internete sú reakcie viac zmiešané, ale to je internet. Depersonalizovaný priestor, ktorý pre mňa nie je taký dôležitý ako ten fyzický. Byť stand-up komikom je preto výborný pocit, lebo je osobnejší. Človek tvárou v tvár ľuďom, ktorí na vystúpenie prídu. Viem teda, kedy sa bavia, ako reagujú, a mám pocit, že im viem zlepšiť deň a možno dokonca dať tip, nad čím premýšľať. Máme šťastie, že stand-up scéna na Slovensku je po rokoch budovania veľmi silná, a mám pocit, že aj publikum sa postupne učí čím ďalej tým viac vnímať humor rôzneho typu. Niektorí stále čakajú stereotypné vtipy „o mužoch a ženách“ a niektoré témy sú automaticky veľmi tenkým ľadom (napríklad queer témy alebo taký pokus o atentát :)). Zároveň je výborné, že stand-up nefunguje ako zriaďovaná kultúra, takže nie sme závislí od dotácií, ministerstva kultúry (ktoré by nás aktuálne zrušilo v zlomku sekundy, keby mohlo) a podobne. A hoci je to veľmi depresívna poznámka, komerčný úspech v našom prípade oslobodzuje. Takže byť komikom na Slovensku je vcelku slobodný pocit.

Pěkně řečeno – svobodnej pocit. Protože zrovna tvůj vtip o atentátu (aká krajina, taký Kennedy) zaujal i ministra vnitra. Je ještě nadsázka říkat, že ten svobodnej pocit budeš mít brzy jako politickej vězeň:)? Mimochodem, patří k těm háklivejm tématům (tak jako tady v Česku) i genocida v Palestině a fundamentalismus Státu Izrael?

Politickí väzni, to ešte chvíľu na Slovensku potrvá, hoci politický trend je výrazne autokratický. Momentálne sme vo fáze SLAPP, teda žalôb, ktoré postihli novinára Petra Bárdyho (ktorého žaloval premiér Robert Fico) či spisovateľa Michala Hvoreckého (ministerka kultúry Martina Šimkovičová). Myslím, že ďalšie budú nasledovať. Ale prejav je relatívne slobodný, len pod drobnohľadom. Len škoda, že slobodnejší je ten xenofóbny, sexistický, homofóbny.

Väčší problém je ten, ktorý si už spomenula, ale v podstatne väčšej miere – že témy spoločenskej diskusie sú výrazne obmedzené establishmentom. Ak to nie je „ich“ populistická téma, do verejného diskurzu sa nedostane. Napríklad klimatická kríza, ženské práva a práve genocída v Palestíne.

Izraelská vojnová politika a vraždenie civilistov nie je veľmi háklivá téma, ale skôr slabá téma. Nemá ju kto otvárať. Pre populistov nie je významná, lebo je ďaleko, akademická sféra na Slovensku dlhodobo nemá silný hlas, liberáli poväčšine preberajú proizraelskú rétoriku a aktivizmus/NGO sféra je málo výrazná, hoci robí, čo môže. Plus, ak pripočítame Libanon, Irán a geopolitické sily, sú Izrael a jeho vojny komplikovaný problém, také na Slovensku nemáme radi. Radšej vojnu na Ukrajine, prosím.

Co politická satira a autocenzura?

Autocenzúra existuje a otvorene sa priznávam, že do istej miery aj u mňa. Snažím sa otvárať témy, ktoré z pozície komika otvárať viem, ale ak by som vyšiel na pódium a 5 minút rozprával o Gaze (ako napríklad komik Aamer Rahman), dostanem nulovú alebo negatívnu odozvu. Na druhej strane, asi je aj prirodzená vlastnosť vyberať si boje. A pokiaľ ide o satiru verejných činiteľov, tam je autocenzúry minimum a tak je to správne. Iba si musíme dávať pozor, aby nešlo o prázdne urážky, ale poukazovanie na ich mnohé reálne zlyhania.

Jasně. Stand-up je hodně specifickej, ale prázdný urážky zrovna na Slovensku ani nehrozí, ne? S takovejma perzónama, jako je soft nácek Danko nebo Šimkovičová. Dankovy autentický výroky už se dostaly i do komerčního sitkomu… Fico je ovšem jiná liga, to je fakt. Takovej malej Lukašenko. A který podle tebe a pro tebe důležitý témata teda u lidí mají ohlas?

Prázdne urážky hrozia, ale je to tzv. low-hanging fruit, takže väčšinou sa tomu vieme vyhnúť. Je jednoduché povedať „XYZ je zmrd“ a ľudia budú so smiechom súhlasiť, lebo po emocionálnej stránke to stačí. Mne sa posledné mesiace stáva, že mám smiech, iba keď vyslovím meno „Rudolf Huliak“. Andrej Danko je na tom podobne, chodiaci vtip. Moje centrálne témy na spoločenskej úrovni sú určite kritika (hlavne katolíckej) cirkvi a tuposť nacionalistov, konzervatívcov a všeobecne všetkých, čo stoja proti ľudským právam. Na to ľudia reagujú pozitívne. Keď poukážem na pedofíliu medzi katolíckymi kňazmi, sú ľudia vždy „na mojej strane“. Na osobnej úrovni potom rozprávam často o psychickom zdraví a kritizujem ideu, že je niečo normálne. To ľudia občas nechápu, ale väčšinou sa naladia na konkrétne príklady. Napríklad mám vtipy, ako som začal brať antidepresíva, čo je stále trochu tabu, ale publikum pristúpi na moju tému. Aj tak sa nepotrebujem a nechcem zavďačiť všetkým.

Jo, klerofašisti a jejich politický ambice… Tady byla letos docela masivní blokáda pražskýho pochodu Hnutí pro život, kterej měl naopak po letech snad nejmenší účast. V Košicích ale v letošním Národním pochodu za život mašírovaly desítky tisíc lidí. To je docela rozdíl. Čím to je?

Veľmi jednoduchá odpoveď, a zároveň dôvod, prečo považujem Česko za relatívne slobodnejšiu krajinu – cirkev má menšiu podporu. Preto mohla vzniknúť tá blokáda. Hlavne katolícka cirkev je na Slovensku veľká sociopolitická autorita a v rámci PR chce byť s ňou politická scéna od fašistov, cez liberálov až po údajných ľavičiarov zadobre. Po rôznych pastierskych listoch a vyhláseniach hodnostárov mám pocit, že cirkev na Slovensku funguje primárne ako kombinácia súkromnej firmy a stredovekej inkvizície. Pochod pre život je preto pre tieto kruhy skvelá PR akcia. Ak máme napr. pinkwashing a greenwashing, pochod za život by mohol byť lifewashing. „Bojujeme za život. To, že tým maskujeme križiacku výpravu proti ženským a queer právam, je vedľajšie.“ A na Slovensku funguje.

A k tý osobní rovině. I český korporátní média si tě všimly díky polyamorii, kterou propaguješ. Je ještě další vlastnictví kromě toho vztahovýho, který neuznáváš?

Vlastníctvo ako také je vlastne prejavom ľudskej arogancie. Malé množstvo arogancie sa dá obhájiť, ale čím viac rastie, tým viac obmedzuje ostatných. Takže ako ľavicovo zmýšľajúci človek nemôžem uznávať napríklad vlastníctvo výrobných prostriedkov. A ak by som za niečo vedel zmlátiť človeka mokrou handrou namočenou v teplom pive, tak je to vlastníctvo špekulatívnych nehnuteľností. Bohužiaľ, je to aktuálne utopizmus, zdieľať všetko a nemusieť nič vlastniť. Takže nám nateraz ostávajú polyamória, odbory a komunita.

Co si jako sociolog myslíš o vzájemný pomoci a solidaritě?

Pomoc a solidarita ako základ ľudského života je pekná teória, ale som skeptik a nevidím veľkú šancu, že ju ľudstvo bude môcť uviesť do praxe. Posledných cca 40 rokov sa nieslo výlučne v znamení upevňovania individualizmu, kapitalizmu a autoritárstva po materiálnych aj ideologických stránkach. Tzn. v úplnom opaku Kropotkinových myšlienok. Z hegeliánskeho pohľadu to bude chcieť asi historickú katastrofu a pol, aby sme sa posunuli týmto smerom. V tomto súhlasím so Žižekom – koniec sveta je jednoduchšia predstava než koniec kapitalizmu. Čo neznamená, že nie je dôvod bojovať, pomáhať a rozvíjať komunitu. Bol by však pre mňa šok, keby to bolo možné. Ale aj zúfalý boj je lepší než nečinnosť.

Taky myslim – DIY, FNB, autonomní sociální centra nebo ABC (kterej teda zatim ještě nepotřebuješ:), to všechno má určitě smysl. A když už jsme u DIY, vím, že tě hodně zajímá muzika. I ta, která se hraje na DIY festech a s politickejma textama?

Food Not Bombs sú super, to je jedna z mojich obľúbených organizácií. A tiež dúfam, že Black Cross potrebovať nebudem, hoci čítanie sa zíde vždy :). Hudbu sledujem dlhodobo, ale skôr je to relaxačný koníček než čokoľvek, takže jednoducho chodím na akcie, ktoré sa mi pozdávajú. Ale som fanúšik DIY princípu – hlavne v punkovej a HC sfére je neskutočné množstvo aktívnych ľudí. Tiež sa vždy snažím podporovať priamo kapely – tzn. merch kúpim priamo u nich, využijem ich bandcamp a podobne. Celkovo, underground je asi najdôležitejšia kultúrna sféra, a to aj na občianskej úrovni, aj na úrovni estetických inovácií. Na druhej strane, čo vnímam, je, že je často za underground prehlásený gentrifikovaný produkt (vo všeobecnosti, nielen v hudbe). Hipsteri nevymreli, len sú zamaskovaní ako „regional project delivery lead“ a podobnou hatlaninou na LinkedIne. :)

Ohľadom politických textov, je ťažké spraviť ich dobre (a prípadne vtipne), ale keď sa to podarí, stojí to za to. Tu musím spomenúť staršiu tvorbu britských Skyclad, to je pre mňa výkladná skriňa sociopolitického textárstva, bez ohľadu na to, že miestami nesúhlasím. Ale sú ďalšie výborné textárske mená – Napalm Death, Cattle Decapitation, švédski Freak Kitchen, na Slovensku robia dobrú prácu napr. Rozpor.

Co vlastně ta letošní série policejních razií v bratislavskejch hudebních klubech? Může se to stát normou? A přežije underground?

To je tiež „power move“, ako som už spomínal. Aktuálne policajnému zboru hrozia masové odchody, takže sa potrebujú tváriť, že sú silní. Preto šikanujú „bratislavskú kaviareň“, ktorá je pre establishment manifestným nepriateľom číslo 1. Takže máme hlavohrude, ktoré šikanujú mladých ľudí pod tupou zámienkou hľadania drog. Pričom vieme, že keby naozaj chceli bojovať proti drogovému trhu, nejdú do klubov. Normou sa to preto nestane – aj kvôli kapacitám, aj kvôli verejnej mienke. Ak prekročia hranicu, môže to vláde ubrať politický kapitál… a to predsa nechcú.

Underground prežije, hoci by som radšej videl, aby rástol. Totižto, hlboké undergroundové akcie (zatiaľ) policajti nenavštevujú, lebo nemajú kapacity a underground je príliš šikovný. No a klubová scéna má zatiaľ dosť podpory, aby to prežila. A povedzme si otvorene, na potlačenie undergroundu treba naozaj organizovanú políciu. Slovensko má možno tak bandu naštvaných SBS-károv v uniformách.

Nedá mi to, abych se tě nezeptala na Dušana Makovickýho. Nejste příbuzný? Pěkně by to do sebe pasovalo – byl to historicky jeden z vašich nejznámějších rebelů, aspoň pro nás anarchisty. Přátelil se s anarchopacifistou L. N. Tolstojem, neuznával státní zřízení, na protest neplatil daně…

Tu si nie som 100% istý, ale mali by sme byť vzdialení príbuzní. Moja stará mama mi to raz vysvetľovala, že sú dve línie Makovických – pôvodne katolícka a pôvodne protestantská. Ja aj Dušan Makovický by sme mali pochádzať z tej druhej. Inšpiratívny človek. Rebelovať na prelome 19. a 20. storočia bola podstatne náročnejšia práca ako teraz. Rebel bez smartfónu?! Kto si to vie predstaviť?

Určitě je něco důležitýho, na co jsem se nezeptala…

Pravdepodobne je toho veľa, ale chcem len dodať, že som bol dosť prekvapený, no vďačný, že som dostal túto možnosť. Nie som úplne človek, ktorý by zapadol do anarchistickej publikácie – som len osoba, čo sa napriek okolnostiam snaží byť čo najviac ohľaduplná a zároveň sa nezavesiť o luster. A tiež neviem, či som dosť radikálny tvor, a či z pozície komika vôbec môžem byť. Predsa len, radikalizmus býva nepochopený a nepochopený komik nie je dobrý. Ale hovorím si, že pri mojej psychike v súčasnej sociopolitickej situácii je celkom úspech už len prežiť a robiť, čo sa dá.

A zároveň dúfam, že v rámci zjednocovania všetkých frontov budú aj po prečítaní tohto rozhovoru moje ľudské nedokonalosti akceptované. Neviem, či po vzore vegánskej polície existuje aj anarchistická polícia. Ale bola by to veľmi pekná irónia.

Snad tě nezklamu, když prozradim, že anarchisti už dávno nenosí v kapse bombu a nůž mají leda na krájení chleba… Moc díky za rozhovor!

Ptala se Dagmara Magincová.

Matej Makovický (*1991) je stand-up komik, vyštudovaný sociológ (nie na slovenskej škole, čiže to snáď aj niečo znamená) a nevyštudovaný, avšak aktívny scenárista. Je členom komediálneho zoskupenia Silné Reči a vo svojich vystúpeniach sa snaží otvárať aj menej populárne témy ako napríklad ľudské práva či psychické zdravie. Okrem toho počúva veľa tvrdej hudby a nepočúva podcasty. Spopularizoval ho najmä slovenský minister vnútra Matúš Šutaj Eštok, ktorý o jeho stand-up vystúpení rozprával na tlačovke ako o morálnom zlyhaní.

Anarchistická federace

Anarchistická federace, která přímo navazuje na Československou anarchistickou federaci (ČSAF), sdružuje od roku 1995 některé lokální anarchistické skupiny a jednotlivce coby organizační platforma pro vzájemnou komunikaci a koordinaci různorodých aktivit a je součástí Internacionály anarchistických federací.

Knižní novinky Nakladatelství AF

U příležitosti 11. ročníku Anarchistického festivalu knihy, který se konal koncem května v Praze, vydalo Nakladatelství Anarchistické federace hned tři nové knižní tituly.

Václav Tomek pro anarchistický tisk

Prvního července 2022 nás opustil Václav Tomek. Měli jsme k němu blízko, spojoval nás zájem o anarchismus, záliba ve starých publikacích a ve vydávání nových. Krátce po jeho úmrtí jsme se tedy rozhodli, že mu časem jako takové poděkování in memoriam jednu samostatnou publikaci věnujeme. Navíc jsme si rozuměli lidsky, což vedlo k občasné spolupráci, a to k oboustranné radosti.

Ačkoli Václav Tomek se za anarchistu nikdy neprohlašoval a nebyl součástí anarchistického hnutí, jeho knihy byly mezi zájemci o historii českého anarchismu velmi oblíbené. Navíc během let 2008–2012 vydal ve svém nakladatelství Manibus Propriis několik knih, které přibližují myšlenky významných anarchistických myslitelů 20. století. Výtisky svých knih často věnoval hnutí, v jehož rámci se benefičně prodávaly, přičemž výtěžek putoval třeba na vlastní publikační aktivity hnutí či na pokrytí nákladů spojených s pořádáním prvních ročníků Anarchistického festivalu knihy.

Novodobí anarchisté a anarchistky občas Václava Tomka vyhledali, komunikovali s ním a spolupracovali. Bezesporu nejvýznamnějším plodem takové spolupráce bylo, když Václav Tomek s Ondřejem Slačálkem připravili asi nejobsáhlejší a nejpřehlednější práci o anarchismu, co kdy v českém jazyce vyšla – knihu Anarchismus – svoboda proti moci.

Václav Tomek pracoval v Akademii věd ČR v Oddělení moderní české filosofie, a správně bychom asi měli napsat PhDr. Václav Tomek, Csc. Jenže on sám akademické tituly nepoužíval, což dokreslovalo jeho obraz skromného člověka. Ač se nořil do historie anarchistických myšlenek, uvědomoval si moc dobře, že jde o velmi dynamický myšlenkový směr. V úvodu své publikace publikací Anarchismus v konfrontaci napsal: „Dlouhodobý trend anarchismu, respektive neustálé úsilí, učinit jeho ideje reálnými, přinést realizovatelné koncepce, uskutečnit je ,tady a teď‘, provází jeho snahy od počátků novodobého anarchismu z první poloviny devatenáctého století. (…) Nicméně pokaždé se tyto snahy ukazují v jiné podobě reflexe sociálně politické skutečnosti, přinášejí jiné podoby koncepce anarchismu, (…) jsou konfrontovány v jiných okolnostech revoluční nebo naopak nerevoluční atmosféry ve společnosti.“ Myšlenky popisoval, nehodnotil. Stejně jako jednotlivé směry a vývojové etapy anarchismu. „Nejde (…) o odpověď na otázku, jaký směr anarchismu nebo jaká jeho koncepce byla nebo je (či dokonce bude) ,správná‘ nebo blíže sociální realitě. Jde o odůvodňování a permanentní aktuálnost otázky po svobodě. Neboť svoboda neznamená stav nebo zvnějšku danou okolnost, nýbrž nepřetržité sebeuvědomování, odkrývání a vybojovávání svobody v té či oné konfrontaci se sociální realitou.“

Publikaci, kterou chceme vzdát Václavu Tomkovi hold, jsme se rozhodli sestavit z textů, které poskytl anarchistickým časopisům a nakladatelstvím, a vydat ji u příležitosti 11. ročníku pražského Anarchistického festivalu knihy.

Václavu Tomkovi tak chceme poděkovat za odkaz, který nám zanechal v podobě své rozsáhlé práce věnované anarchismu, i za ty krásné chvíle spolupráce.

(116 stran A6, doporučený příspěvek na pokrytí nákladů 100 Kč.)

Bezvlastie. Z historie anarchistického hnutí v Bulharsku

Historie anarchistického hnutí v Bulharsku je velmi bohatá, ale u nás téměř neznámá. Sborník Bezvlastie se to snaží napravit. Přibližuje rozmach bulharského anarchistického hnutí a jeho boje, ale i perzekuce, jimž bylo vystaveno – přičemž ta nejničivější probíhala v režii bolševiků.

Publikace vznikla z popudu našeho kamaráda, kterého můžete znát pod označením Anarchočtenář coby provozovatele blogu Černorudý čtenářský deník. Je pravdou, že jeho původní návrh na brožuru v našem nakladatelství chvilku ležel, avšak po realizaci jiných plánů jsme se na něj mohlx s plným nasazením vrhnout. A práce to byla vskutku radostná, jelikož bohatost historie bulharského anarchistického hnutí nám přinášela stále nová a nová poznání a příběhy. Jsme si více něž jisti*é, že kdybychom chtělx téma pojmout opravdu zeširoka a vyčerpávajícím způsobem, pak bychom několik let připravovalx celou sérii knih a nedělalx přitom nic jiného.

Ze vzájemné spolupráce tedy vznikl sborník, který z velké části seznamuje také s osudy řady tamních anarchistek a anarchistů, kterým se přezdívalo bezvlastnici. Toto označení odvozené od slova „bezvládí“ nás inspirovalo k názvu celé publikace. V závěru jsme ke spolupráci přizvali ještě Ondřeje Slačálka, jenž pořídil velmi zajímavý rozhovor s Javorem Tarinskim, který je spoluzakladatelem řeckých anarchistických webových stránek a nakladatelství Auftoleksi a dlouhodobě se věnuje dějinám bulharského anarchismu.

Anarchočtenář původně připravil coby úvod do tématu překlad od Nicka Heatha, který publikuje na známém webu libcom.org. Nakonec jsme ho ale nahradilx obsáhlejšími texty, jednak od Georgi Chadžieva, jenž je znám také pod pseudonymem Georges Balkanski, a pak z pera historika Vadima Damiera. Samostatnou kapitolu představují jednotlivé portréty. Vycházelx jsme zejména ze tří hlavních zdrojů: jednak z francouzského a ruského překladu knihy G. Chadžieva, dále z článků na webu bulharské anarchistické federace www.anarchy.bg (většinu historických příspěvků napsal Marin Karaivanov, některé pod pseudonymem Makar) a také z článků Nicka Heatha na „libcomu“. Do sborníku je přidána reportáž Jacka Grancharoffa z bulharské anarchistické konference v roce 1993 spolu s rozhovorem s touto zajímavou postavou jak bulharského, tak (po jeho emigraci) australského anarchistického hnutí. Jedním ze stěžejních textů sborníku je pak text o osudech Aleksandara Nakova, které převyprávěl Anarchočtenář podle knihy Spis subjektu číslo 1218: příběh bulharského anarchisty. Nezapomnělx jsme ani na obrazovou přílohu s portréty většiny anarchistek a anarchistů, jimž jsou v publikaci věnovány samostatné medailonky.

(244 stran A6, doporučený příspěvek na pokrytí nákladů 180 Kč.)

Charlotte Wilson. (Ne)známá anarchistka

Jak si mohlo naše čtenářstvo všimnout, když se věnujeme nějakým významným postavám z historie anarchistického hnutí, jde zpravidla o samé muže. Jasně, patriarchální nastavení společnosti v minulosti i v současnosti se chtě nechtě promítlo i v anarchistickém hnutí. Na jednu stranu se to dá pochopit, na druhou stranu je třeba s tím něco dělat – aktivně ukazovat, že přes všechna společenská úskalí v našem hnutí vždy ženy byly zastoupeny a rozhodně vždy měly a mají co říci. Rozhodli jsme se tedy letos intenzivně věnovat konkrétní anarchistce, a to ženě, kterou u nás takřka nikdo nezná – Charlottě Wilson. Na webu Anarchistické federace, kde jsme se o ní v předchozích letech velmi okrajově zmínili všehovšudy dvakrát, jí letos věnujeme celoroční seriál článků, na nějž u příležitosti Anarchistického festivalu knihy navazuje publikace Charlotte Wilson. (Ne)známá anarchistka. 

Charlotte Mary Wilson se narodila v Anglii 6. května 1854 a zemřela ve Spojených státech 28. dubna 1944. V roce 2024 si tedy připomínáme 170. výročí jejího narození a 80. výročí jejího úmrtí.

Wilson se přihlásila k anarchismu a v roce 1886 spolu s Petrem Kropotkinem založila noviny Freedom, které v prvním desetiletí vydávala, redigovala a z velké části financovala. Šéfredaktorkou Freedom zůstala až do roku 1895. Připomeňme, že tento titul vychází až do dnešních dnů, a řadí se tedy mezi nejdéle vycházející anarchistická periodika na světě. I jeho historii v publikovaném souboru textů představujeme.

V roce 2000 vydalo nakladatelství Freedom Press knihu sestávající ze sbírky jejích esejů, kterou redigoval anarchista Nicolas Walter, jehož děda působil společně s Charlotte Wilson ve Fabiánské společnosti (britská socialistická společnost usilující o nastolení socialismu nenásilnými demokratickými prostředky). Některé z jejích esejů jsme tedy přeložili do češtiny. Vyznačují se zjevnou snahou o srozumitelnost i méně vzdělaným čtenářkám a čtenářům, což je činí čtivými i po tolika dlouhých letech. Z pera Nicolase Waltera mimo jiné pochází v knize uvedený životopis Charlotte Wilson. Celý sborník jsme se pak snažili doplnit také nějakou dobovou vzpomínkou na ni, jako jedinou jsme dohledali tu v knize Anarchisté od anarchoindividualisty Johna Henryho Mackaye.

(100 stran A6, doporučený příspěvek na pokrytí nákladů 90 Kč.)

Zpráva z Okraje

V sobotu 16. března 2024 se členstvo AF-Olomouc zúčastnilo zinfestu a bookfairu Okraj #001 v orlovském klubu Futra. V jeho útulných prostorech jsou organizovány různé akce – divadelní představení, koncerty či výstavy, a program této akce reflektoval velkou využitelnost klubu. Začátek byl už v 10 hodin, ale členstvo Anarchistické federace dorazilo až kolem jedenácté z důvodu problémových vlakových spojů. Byli jsme hezky uvítáni, ať už jsme postupně přišli předním nebo zadním vchodem, vyložili jsme na stůl černo-rudou vlajku a na ni pak distro s publikacemi našeho nakladatelství.

Největší zájem byl o brožuru Španělská idea svobody, kterou jsme vydali v říjnu 2016. Mezi další jednotlivé tituly, které si návštěvníci bookfairu zakoupili, patří Zápisky antiglobalistky, Sabaté, A-písnička, Historie anarchismu na Kavkaze či Anarchismus v Palestině a Izraeli. Zájem byl i o kropotkinovskou Existenci z roku 2021 a o již nedostupný Anarchix – Anarchistický komix z hlubin 90. let, jehož jediný kus, který jsme na Okraj přivezli, zmizel promptně jako první. Prodej byl úspěšný, utržili jsme nějaké ty peníze, a ač bychom radši viděli svět bez peněz, vždy potěší, když víme, že bude za co natisknout nové publikace. Na konci dne jsme sice sklenici s příspěvky za tiskoviny pár minut nemohli najít, ale nakonec se znovu ukázala.

Kromě Nakladatelství Anarchistické federace nabízela na bookfairu své publikace i nakladatelství Nevim, Utopia Libri, Neklid, Risko nebo Centrala. Program Okraje samozřejmě nesestával pouze z prodeje (nejen anarchistických) publikací. Návštěvníci se dočkali čtení dětských pohádek z knížky o psí špiónce Mie od Jana Dvořáka a Jany Macečkové. Několik svých básní přednesl Jakub Urbanec, autor sbírky Z pírka básní. Velice zajímavá byla také přednáška Mira Michely věnovaná archivu zinů z různých českých a slovenských subkultur, zvláště však subkultury punkové – jeho sbírka zahrnuje i punkové plakáty na koncerty ze začátku 90. let na Slovensku, které jsou dnes často jediným dokladem toho, že se ony koncerty kdy odehrály. Byli jsme také přítomni na prezentaci knihy Prázdniny od Tomáše Staňka. Večerní koncert, který byl zajisté vydařený, jsme už ale nestihli, neboť nás čekala dlouhá cesta z Orlové do Olomouce se čtyřmi přestupy.

Kolektivu klubu Futra bychom rádi poděkovali za teplé občerstvení v podobě pikantního veganského gulášku, který nám zdarma zprostředkoval, a vůbec za možnost prezentace publikací našeho nakladatelství během této události. Bylo velmi příjemné strávit den ve Futře a doufáme, že se tam zase vrátíme! (AF-Olomouc)

Jarní motivace

V březnu proběhl jarní řádný sjezd Anarchistické federace a s potěšením můžeme hned na začátek konstatovat, že i když to znamenalo zavřít se společně na devět hodin do jedné místnosti, šlo o velmi intenzivní, povzbuzující a motivující setkání. Pozitivní také bylo, že se podařilo probrat vše, co bylo potřeba, a to takřka přesně podle předem načrtnutého časového rozvrhu.

Jak už si naše čtenářstvo za poslední dobu zvyklo, nebyl by to pořádný report, kdyby neobsahoval gastro okénko. Vězte tedy, že nejen revolučními plány jsme živi. Účastnice*íky hned na začátku čekala dopolední svačinka, kterou tvořily chlebíčky s pomazánkou z cizrny a opraženého sezamu ozdobené paprikou a klíčky z munga, čočky a černé čočky. Nešlo tedy ani tak o klíčové, jako spíš o klíčkové setkání federace, jelikož této čerstvé pochutiny, kterou si můžete bez velké námahy dopřát kdykoli v průběhu roku, bylo tolik, že mohla být zobána až do večera. Na oběd, který měl vymezen svůj čas mezi druhou a půl třetí, byl výběr hned ze dvou teplých – a velmi dobrých – jídel. Buď chilli sin carne s rýží, nebo hustý bramborový guláš à la co dům dal, či kombinace obého.

Ale zpět od materiální základny k programu sjezdu. Ten byl zahájen netradičně (ona se vůbec dobrá polovina sjezdu nesla mimo rámec neustále se opakujícího schématu), a to seznamovací hrou, kde se vzájemně o sobě mnohé dovíte, aniž byste museli*y promluvit, a zároveň si uděláte představu, jak na tom v určitých otázkách kolektivně jste. Inovace měla úspěch a svou dynamikou zcela odbourala obvyklé pomalejší rozjezdy.

Referáty místních skupin – tu více, tu méně obsažné – tedy pěkně odsýpaly, stejně jako následné zprávy jednotlivých pracovních skupin. Probraly se plány ohledně obsahu a seriálů na webu federace a Nakladatelství AF představilo publikace chystané u příležitosti nadcházejícího Anarchistického festivalu knihy. Ty budou věnovány Charlotte Wilson, Václavu Tomkovi a historii anarchistického hnutí v Bulharsku. Pomalu, ale jistě se pokračuje na širším projektu „Anarchismu pro začátečníky“, který byl odstartován stejnojmennou kapesní brožurou.

V rámci akčního plánování se rokovalo o dalších aktivitách na podporu anarchistva na Ukrajině. Po dopravení dvou 4x4 pick-upů a úspěšné sbírce na protidronovou obranu našich kamarádů*ek budou výhledově následovat další podobné podniky a výpravy na Ukrajinu. Stejně tak pokračujeme v síťování v prostoru střední a východní Evropy s dalšími solidárními antiautoritářskými kolektivy a organizacemi.

Dál byly na pořadu akce tohoto jara, které AF buď přímo (spolu)pořádá, nebo na nich nějakým způsobem participuje. Takže se řešila blokáda klerofašistického Pochodu pro život, Den padlých, Anarchistický 1. máj či Anarchistický festival knihy… Na přetřes také přišlo 30. výročí založení naší federace, které oslavíme v roce 2025. Padaly tedy předběžné návrhy na publikace, drobnější i rozsáhlejší akce, které by toto jubileum nějakým způsobem rozvíjely.

Odpolední program byl vyhrazen reflexi a sdílení. Nikdo přesně netušil, co od něj očekávat. Ale nakonec se zúročila příprava a předběžné konzultace tohoto bloku. Jeho cílem bylo poznat se jak individuálně, tak i kolektivně; udělat prostor pro méně slyšitelné hlasy a názory; získat podklad pro další diskuse a v neposlední řadě pojmenovat, popř. vyřešit některé problémy, které se z debaty vyvrbí. Podnětem pro zařazení tohoto bloku byly jednak dřívější dílčí debaty, ale i inspirace, které s sebou přinesly nedávno vydané knihy, jako Vzájemná pomoc od Deana Spadea nebo Radost z boje za lepší svět od carly bergman a Nicka Montgomeryho. Každý*á měl*a navíc možnost ještě před sjezdem projít si „studijní materiál“, jenž sestával ze strukturovaného a interaktivního přehledu ponaučení z dějin federace.

Naštěstí se ukázalo, že není žádný problém velmi rychle naplnit prostor pocitem důvěry, otevřenosti a respektu. Díky tomu se přítomní*é lépe poznaly a odešli více motivovaní*é, jak pro zapojení se do jednotlivých aktivit, tak v otázce budování kolektivního aktivistického prostředí, v jehož rámci by neměl být nikdo opomíjen. Mluvilo se o tom, jak se kdo dostal*a k hnutí/AF a co to pro ní*něj znamená; jaká aktivistická témata jsou pro koho důležitá a co ho*ji baví v osobním životě; jaké kdo cítí frustrace a radosti ve spojitosti s aktivismem. Některé výstupy bylo možno zobecnit, stejně jako bylo na základě řečeného možné definovat některé problémy a pobavit se o jejich řešení a předcházení.

Posledním, a jak se rychle ukázalo také pro všechny důležitým, bodem sjezdu bylo nastínění queer zkušenosti a následná debata o inkluzivním jazyku. Sami*y jsme byly*i překvapeni*y, že se nám poměrně záhy, navzdory dostavující se únavě, podařilo najít konsenzus k rámci užívání jazyka, který by již sám o sobě sděloval, že se počítá se všemi.

Nyní je před námi větší množství aktivit, které si vyžádají zvýšené nasazení. Proto jsme rády*i, že se nám podařilo vygenerovat značně motivující kolektivní atmosféru. (AF)

Navždy mají místo v našich srdcích!

Devatenáctý duben 2023 byl pro globální anarchistické hnutí velice smutným dnem. U ukrajinského Bachmutu, který byl tou dobou centrem nejsilnějších bojů s putinovskými okupanty, zahynuli v jednu chvíli tři naši kamarádi. Bojovali zde coby anarchističtí internacionálové. Ani jeden z nich nepocházel z Ukrajiny, ale všichni tři si byli naprosto jasně vědomi toho, že právě zde probíhá stěžejní boj s fašismem. Od té doby se jejich jména stala symboly boje proti imperialismu. Nedlouho po této smutné události bylo navrženo, aby byl 19. duben vyhlášen Dnem památky padlých anarchistů*ek během rusko-ukrajinské války.

A tak se letos v pátek 19. dubna v Kyjevě a Oděse sešlx aktivisté*ky antiautoritářského hnutí, aby uctilx památku tří padlých kamarádů: Dmitrije „Lešije“ Petrova, Finbara „Chia“ Cafferkeyho a Coopera Andrewse. V Kyjevě se vzpomínkový večer konal u takzvaného Lešijova dubu, stromu, který loni zasadilx jeho přátelé a rodina. Po celý rok o něj pečovalx aktivisté*ky z různých iniciativ a dub se proměnil v pietní místo. K dubu přišly 19. dubna téměř tři desítky vojáků*yň, dobrovolnic*íků a aktivistů*ek. Společně zavzpomínalx na padlé, přečetlx Lešijův vzkaz na rozloučenou zveřejněný po jeho smrti na stránkách Bojové organizace anarchokomunistů (BOAK), zkontaktovalx se s jeho otcem a zasadilx tři nové stromy, které se nyní také stanou součástí památníku. Zároveň naše kamarádstvo uspořádalo vzpomínkový večer u nástěnné malby věnované padlým anarchistickým bojovníkům. Autorem malby je bojovník Ekologické platformy, který se v současné době zotavuje ze zranění. Další mural art vznikl v Kyjevě v předvečer 19. dubna.

Později oděští aktivisté*ky vysadilx na svazích nad mořem stromy a věnovalx je Dimovi, Finbarovi a Cooperovi. Večer byl doprovázen výbuchem balistické rakety, kterou Rusko vypálilo na Oděsu. Akci to sice nenarušilo, ale posloužilo jako připomínka toho, proti čemu naši kamarádi bojovali až do konce svých životů. Ukrajinští anarchisté a anarchistky vzkázalx: „Na jejich památku a v zájmu lepší společnosti, o které snili, budeme v naší práci pokračovat! Vzpomínat znamená bojovat!“

19. dubna byla v Drážďanech Dmitrijovi odhalena pamětní deska. V Lipsku se ten den konalo setkání „Proti válce a ruskému imperialismu – Na památku našeho přítele Dmitrije Petrova“. Nevzpomínalo se jen na ony tři padlé internacionalisty, lidé se dozvědělx také o situaci politických vězňů v Rusku a mohlx jim napsat dopisy a popovídat si u skleničky. Známí a kamarádi Dmitrije Petrova pověděli něco víc o jeho revoluční cestě a jeho práci na zviditelnění myšlenek, které jsou základem revoluce v Rojavě, v Rusku i mimo něj. Také v Berlíně se veřejně vzpomínalo na padlé anatiautoritáře*ky.

Ve Stockholmu se konala pietní akce, během níž se anarchisté*ky shromáždilx u památníku La Mano, jenž byl postaven na počet internacionalistických dobrovolníků, kteří zemřeli během války proti fašistickému Frankovu režimu ve Španělsku třicátých let. Na památku svých padlých kamarádů zapálilx pyro a rozvinulx vlajku BOAK, kterou Dima spoluzakládal a která se zaměřuje zejména na poškozování ruské infrastruktury sloužící vojenským účelům.

Na asi nejznámějším webu ruských anarchistů*ek avtonom.org vyšla 19. dubna vzpomínka na Dmitrije Petrova od běloruského anarchisty. Oba měli blízko k členům anarchopartyzánské skupiny, kteří byli Lukašenkových režimem odsouzeni k dvacetiletým trestům. Neváhá Dmitrije, o němž mluví s užitím jedné z jeho přezdívek – „Kurd“, označit za nejvýznamnějšího anarchistu 21. století v prostoru BUR (Bělorusko – Ukrajina – Rusko). Popisuje ho jako hluboce vnímavého a účastného člověka a přiznává se k emocím, které ho provázely, když se dozvěděl, že padl: „Ten večer, když přišla zpráva o jeho smrti, jsem nedokázal zadržet slzy. A to byl ten okamžik, kdy jsem poprvé musel svému dítěti vysvětlit, proč táta pláče… Protože ho opustil kamarád… Nevím, jak to vysvětlit, ale na své emočně-kognitivní úrovni mě pochopilo a objalo mě. A druhý den ráno se na mě podívalo svým nedětsky smutným pohledem, zavrtělo hlavou a znovu prohlásilo: Tátův přítel odešel…“

20. dubna web avtonom.org zveřejnil dopis Dimova otce, v kterém mj. vyzývá: „Objevujte nové. Abyste se mohli svobodně vymezit ve světě, který dělá všechno pro to, aby tomu zabránil. Abyste se mohli správně rozhodovat. Mít jasno ve svých hodnotách a jednat podle nich. Mít rádi své blízké. A milovat ty vzdálené. Ale také pozorně naslouchat hlasu svého svědomí, slyšet ho a žít tak, že budeme praktikovat to, co nám přikazuje. Žít a jednat s jasným pochopením svých cílů a metod, a to jak pro sebe, tak pro druhé.“

Na webu běloruských anarchistů*ek se 19. dubna objevil text „Rok bez Dimy“ od Bojové organizace anarchokomunistů. V textu citují Dimu: „Vzpomínka na naše padlé kamarády, stejně jako ozbrojené odhodlání, jsou nejdůležitějšími faktory v našem boji.“

Na sociálních sítích na padlé vzpomenuly mnohé anarchistické kolektivy v Polsku, např. ACK – Galicja, Warszawska Formacja Anarchistyczna či Federacja Anarchistyczna Kraków.

K výzvě Dne padlých se připojila také Anarchistická federace (AF), která při této příležitosti vytvořila vzpomínkové plakáty. Pohrávalx jsem si s myšlenkou uspořádat ke Dni padlých nějakou veřejnou akci. Avšak naše organizační kapacity nebyly k danému termínu zrovna ideální, abychom mohly zajistit důstojné uctění našich kamarádů*ek padlých při obraně před ruskou imperiální invazí. A tak jsme se rozhodlx tentokrát pro individuální připomenutí jejich památky. Každý podle svého uvážení. Den padlých jako příležitost pro osobní rozmýšlení otázek bojů proti útlaku a osobního nasazení, včetně rizika ztráty života. Den padlých jako příležitost k vytváření osobního vztahu k těm, kteří na sebe toto riziko vzalx a v boji zemřelx. Příští rok by nebylo od věci podobnému rozjímání dát kolektivní rozměr a uchopit Den padlých ke sdílení svých osobních pocitů. (-bj-)

Pátek s AF ve Variaci

Na olomouckém Horním náměstí, v bezprostřední blízkosti Moravské filharmonie, již druhým rokem funguje zajímavý a příjemný prostor v podobě kulturního centra se jménem Variace. Tento mladý projekt si však svou činorodostí získává důležité místo v oblasti olomouckého kulturního dění. Na webových stránkách těchto prostor se mimo jiné dočtete: „Dnes můžeme říct, že se naše vize, s kterou jsme Variaci zakládali, splnila. Vlastně nad očekávání. Je to místo setkávání s příjemnou klubovou atmosférou, kde si můžete poslechnout skvělý koncert nebo autorské čtení, zhlédnout divadlo či film, zasmát se, pobýt s přáteli, dát si něco v našem baru.“

Místní skupina AF se zúčastnila jedné z politických akcí s názvem „(public) place“, která se zde konala od 19.00 v pátek 14. června. Tento večer ve Variaci přinesl promítání několika antropologických krátkometrážních filmů s různým tematickým zaměřením, například jeden snímek se věnoval dokumentaci letošní antifašistické blokády klerofašistického Pochodu pro život, který se žel každoročně počátkem dubna koná v Praze. Promítání jednotlivých snímků předcházelo úvodní vyprávění jejich tvůrců. V další fázi večera si návštěvnictvo mohlo užít skvělé slam poetry, a pak už následovala hudební produkce a družba účastnictva.

Jak jsme uvedli výše, na akci participovala také místní skupina AF, která zde měla širokou nabídku anarchistických tiskovin, převážně z produkce Nakladatelství Anarchistické federace. Naše pouze zdánlivě schované místo hojně vyhledávali přítomní lidé, kteří věděli o naší avizované přítomnosti. Jelikož počet účastnictva byl nad očekávání pořadatelstva, tak i zájem o anarchistickou literaturu byl výrazně nad naše očekávání. Lidé k nám přicházeli, pohledem procházeli množství knih, časopisů, brožur, nástěnných novin a samolepek. Listovali vším, co je zaujalo, a velké množství tiskovin si zakoupili. Zájem byl o veškeré tiskoviny. Nejvíce výtisků jsme poskytli od aktuálního čísla časopisu Existence, které je věnované východoevropským anarchistkám. Mezi zakoupenými publikacemi byly mimo řadu dalších i Anarchistická etika od Petra Kropotkina a Bůh a stát od Michaila Bakunina. V případě posledně jmenované knihy mohl/a kupující mít radost, že se dostal/a k jednomu z posledních kousků tohoto nyní již vyprodaného počinu. Mezi nabízenými byla tradičně část materiálů určená k rozebrání zdarma. Šlo o květnové číslo A3 „Když na lidech nezáleží“ a o brožuru, kterou vydala naše místní skupina pro příležitost loňské lokální pětidenní kampaně Stop ekonomické moci, podpora developerů neřeší bytovou krizi!. Tato čísla A3 a tyto brožury si lidé brali k zakoupeným materiálům, ale i samostatně. Jako obvykle si s námi někteří také povídali – zejména o anarchismu a aktivismu.

Mezi další na akci participující skupiny patřil Feministický kolektiv Olomouc, jehož členstvo představilo přítomným svou činnost v Olomouci. Občerstvení, které kromě jiných pokrmů zahrnovalo dva druhy výtečných buchet, zajistila olomoucká skupina Food not Bombs (FNB), která v tomto městě vaří a rozdává jídlo potřebným – pouze s malými přestávkami a za průběžné obměny členstva – zhruba od roku 2010. Aktivistky a aktivisté FNB přinesli nejen jídlo, ale také DIY nášivky za dobrovolný příspěvek. Dobrovolné vstupné bylo na celou akci a výtěžek z něj putuje právě skupině FNB Olomouc pro její další činnost. Nápoje a něco na zub bylo samozřejmě možné zakoupit také u baru Variace.

Celý večer bohatý na program, účast a skvělou atmosféru hodnotíme jak jinak než jako skvělý. Tímto bychom velmi rádi poděkovali lidem okolo Variace a akci pořádajícímu kolektivu za poskytnutí možnosti pro naši aktivní účast a prezentaci našich ideálů a organizace formou široké nabídky anarchistických tiskovin, diskusí o nich či o anarchismu a aktivismu obecně. Věříme, že do budoucna se zde zúčastníme dalších skvělých akcí a tento prostor se stane dalším, kde nás budete moci vídat, tak jako už řadu let například na olomouckém knižním veletrhu LITR. (AF-Olomouc)

Návrat na Ladronku

Léto je v plném proudu, i přes klimaticky horké dny je počasí hezké, a tak jsme se rozhodlx, že v sobotu 29. června po dvou letech zevlení obnovíme tradici pražských AF grilovaček. Ty jsou hezkým komunitním setkáním, kde se lidé napříč antiautoritářským hnutím mohou seznámit a pokecat u dobrého jídla.

I když se akce konala až odpoledne, už kolem dvanácté jsme vyrazilx zabrat veřejný gril v parku Ladronka nedaleko bývalého stejnojmenného squatu. Mezitím jsme klábosilx a hrálx na syntetizátory. Když tedy akce oficiálně odstartovala, mělo se začít i grilovat. To bylo ale příjemně narušeno objevením několika vodních pistolek, které jsme se hned rozhodlx využít k ochlazení a pobavení nově příchozího soudružstva. Poté konečně na rošt přišlo marinované tofu, zelenina, domácí cukety a další veganské pochutiny, samozřejmě že tradičně nechybělo ani pivínko.

Po pár příjemných hodinách hodování a felení vzešel nápad využít toho, že se nacházíme blízko objektu tak spjatého s lokální anarchistickou historií, a podívat se do něj. Jeden ze soudruhů se totiž okolo squatu Ladronka v dobách jeho existence pohyboval a rozhodl se tedy, že nám poskytne malou komentovanou prohlídku.

Dozvědělx jsme se tak například, kde se nacházely ložnice nebo gym, jak mělo squaterstvo zařízenou obranu, kterými vraty vtrhla policie při vyklizení 9. listopadu 2000 a ze kterého komína slezl poslední člověk, který Ladronku bránil. Prohlídka byla dost emocionální, ale rádx jsme si zavzpomínalx na bývalou podobu místa, které má teď namísto svébytného ducha svobody a odporu akorát drahou rodinnou restauraci.

Po prohlídce jsme se vrátilx zpět ke grilovacím stolům, dojedlx jsme poslední chálky, dopilx poslední pivínka a limonády a po řádném úklidu okolního prostoru jsme se asi okolo půlnoci vydalx na cesty domů.

Děkujeme všem, co přišlx na akci. Myslíme, že byla vydařená. Takže na viděnou na příští grilovačce, snad dřív než za další dva roky. (-es-)

A3

A3 je projekt nástěnných novin, které každý měsíc vydává Anarchistická federace a vylepují je její členové a členky. Přidat se však může každý, kdo má zájem a rád by šířil A3 ve svém okolí. Každé nové číslo je ihned k dispozici ke stažení v tiskové podobě na webu federace.

Březen 2024

Světlo proti tmě

Šestého dubna by měl Prahou projít další takzvaný Pochod pro život. Jediné, co má ovšem tento podnik se životem společného, je, že ho chce zhoršovat a znepříjemňovat, a to především ženám a queer lidem. Pochod organizuje Hnutí pro život, jehož název se snaží na první pohled budit dojem jakéhosi organického lidového hnutí. Je to však jen velmi špatná zástěrka toho, čím doopravdy tato organizace je: velmi dobře finančně zajištěná a nasíťovaná lobbistická skupina, která během předchozích let tiše prolezla kdejaký kout státní správy. I v parlamentu je pečená vařená a za podpory svých kámošů od ANO přes lidovce po ODS šeptá sladká slůvka do honorovaných uší. Ve své agendě tlačí zejména na omezení reprodukčních práv s konečným cílem kompletního zákazu interrupcí. Vedle toho brojí proti sexuální výchově, existenci queer lidí, úmluvám na potlačení násilí na ženách a snaží se nás ochránit od vybájené „genderové ideologie“.

Zpátečnický Pochod pro život se samozřejmě těší velké podpoře mnoha konzervativních politiků a špiček katolické církve, které zřejmě vzpomínají na (doslova) zlatou éru, kdy církev ovládala vše od rodinného života přes vzdělání až po politiku. Předseda Hnutí pro život Radim Ucháč se vyjádřil, že „zákaz potratů je jen deset procent“ toho, co chtějí. Je na představivosti každého, kam by to došlo, kdybychom se ponejprv kradmým a s postupem času čím dál odvážnějším požadavkům klerofašistů aktivně nepostavili. Zatím se projevují verbálními útoky na všechny, kdo nespadají do jejich zvrhlé představy o ideálním člověku – bohabojném a příkazům shora ve všem poslušném duševním mrzákovi. Co by asi následovalo, kdyby nepocítili žádný odpor?

Jejich agilní boj, či spíše svatá válka, vůči právům a svobodám queer lidí se projevuje zvrhlostmi, jako je šíření knih o tzv. konverzní terapii homosexuálů. Různé druhy diverzity (různorodosti) nepokládají za „boží záměr“, protože ve svém fanatickém tažení jsou božštější než jejich imaginární bůh. Jsou to totiž oni, tmáři všech možných utlačovatelských náboženství, nejen ti křesťanští, kdo bohorovně vykládá, co je a co není „boží záměr“. Na jejich mimoňství – zatím možná směšné – poukazuje příklad z prvních měsíců ruské (vražedné, avšak pravoslavným patriarchou Kirilem posvěcené) invaze na Ukrajině. Tehdy se Hnutí pro život rozhodlo postavit proti veřejné finanční sbírce na interrupční pilulky pro znásilněné ženy, kterým namísto toho doporučovalo, ať si radši pořídí houkadla. Jako kdyby ta dokázala zastavit ozbrojené a beztrestně řádící okupanty. Netřeba říkat, že v případě, kdy by žena kvůli znásilnění otěhotněla, by jí dle pseudomyslitelů z Hnutí pro život měla být interrupce zakázána. A těžko věřit líbivé reklamní kampani, že Pochod pro život je zejména o ochraně rodiny a dětí, když na pochodech v minulosti tak rád řečníval třeba Jan Graubner – arcibiskup, který kryl pedofilního kněze, jenž znásilňoval jemu svěřené ministranty. Podobně bychom mohli pokračovat ještě dlouho. Jasně z toho ale vidíme, že Hnutí pro život nejde vůbec o děti, ale především o kontrolu a o potlačení lidské svobody a autonomie. Je to protiženská iniciativa. I když se proti tomuto označení soudně bránila, když žalovala webový deník A2larm, soud musel dát zapravdu žalované straně.

Pochod pro život je zcela jednoznačně každoroční demonstrací zpátečnictví a tmářství, voláním po jakémsi návratu do věku všeobjímající moci náboženských dogmat, snahou legitimizovat xenofobii, diskriminaci a nepřátelský postoj vůči jinakosti.

My, anarchistky a anarchisté, jsme již v 19. století nesli pochodeň, která vrhala světlo na temný obraz společnosti svázané náboženskými předsudky a řízené králi, kapitalisty a kněžími tak, aby široké neprivilegované vrstvy byly drženy v podřízeném postavení. Naše pochodeň osvěty, vzpoury, naděje a svobody vrhla světlo na jejich nástroje poroby – nevědomost, chudobu, pověrčivost, nacionalismus a policejní obušek.

Cítíme, že se ke slovu dostávají síly, které s sebou nesou temnotu, o níž jsme doufali, že byla jednou provždy zažehnána. Je třeba opět zvednout pochodeň a postavit se tmářství, které je nyní reprezentováno Hnutím pro život. A tak rozhodně nebudeme 6. dubna chybět na blokádě jejich pochodu. Pokud se chcete přidat, potkáme se ve 12.30 na Malostranském náměstí v Praze.

Duben 2024

Dokud nebude práce svobodná

Blíží se První máj, tedy den oficiálně označovaný jako Svátek práce. Pojďme se podívat, kde jsou jeho kořeny a zda je opravdu co slavit.

Začněme historií. O té by se dalo dlouze povídat, ale my ji shrneme do pár vět. Na začátku stálo hnutí za osmihodinovou pracovní dobu ve Spojených státech, kde se za tento požadavek demonstrovalo už v letech 1872–73. Odbory v USA a Kanadě rozhodly, že od 1. května 1886 bude dělnictvo pracovat jen osm hodin. Na toto datum se chystali i pracující v Chicagu. Předcházely mu ale rozsáhlé represe v továrně Mac Cormika na hospodářské stroje za přispění státní i soukromé policie. V daný den pak zastavilo v Chicagu více než 25 tisíc dělníků práci, do 4. května se stávka stávala téměř všeobecnou. Předními řečníky schůzí byli anarchisté. 3. května napadla policie střelbou asi 200 stávkujících před Mac Cormikovou továrnou, výsledkem bylo šest mrtvých. Na druhý den byla svolána na Haymarket demonstrace, policie násilně zakročila proti pokojnému shromáždění. Po chvíli se ozval výbuch a následovala střelba policistů. Puma, vržená neznámou rukou, zabila sedm strážců kapitálu. Následně bylo zatčeno a obžalováno z vraždy osm anarchistů, ačkoli na místě byli jen dva z nich, a ani těm nebylo nic dokázáno. Prokurátor prohlásil: „Dělníky nutno zahnat do jejich děr jako krysy.“ Bylo předem rozhodnuto, že obžalovaní musejí být popraveni. K tomu došlo 11. listopadu 1887. O dva roky později padl na mezinárodním socialistickém kongresu návrh, aby na počest těchto událostí byly od 1. května 1890 pořádány mezinárodní manifestace pracujících.

Kapitalisté a k nim úslužná média líčili nadcházející událost jako konec světa (jejich světa). Naneštěstí se nic takového nestalo. Stávkovalo se a demonstrovalo také v Česku, zejména na hornickém severu a v Praze, kde tisíce lidí zaplnily Střelecký ostrov a přilehlá nábřeží. Novodobé anarchistky a anarchisté si na tomto místě připomínají tuto událost každým rokem, nejinak je tomu i letos.

Vládnoucí třídy jednotlivých režimů záhy pochopily, že snadnější než stavět se násilím proti svátku, který dělnictvo přijalo za svůj, je tento svátek kooptovat, tedy zařadit do vlastního ideologického rámce, a tím pádem jeho podvratný potenciál utlumit. Na Prvního máje tedy začaly do ulic vycházet různé politické strany a na mnoha místech se tento den stal oficiálním svátkem oslavujícím práci.

Jenže je velký rozdíl v ideologickém pojetí práce autoritářských režimů, jakými jsou nebo byly ty kapitalistické, bolševické či fašistické, a v pojetí práce třeba právě chicagských anarchistů, kteří stanuli pro své myšlenky a touhy na popravišti. Ideologie práce v podání kapitalistů, fašistů i bolševiků je dosti podobná. Jde jim především o to vnutit pracujícím myšlenku, že námezdní práce je ctnost, která je šlechtí a podle některých brutálně cynických hesel dokonce osvobozuje. Tato myšlenka má pracujícím vždy ukazovat, kde je jejich místo ve společnosti – tedy dole, v neprivilegované pozici, které přísluší „ctnosti“ jako loajalita, poslušnost, pracovitost a také národní hrdost. Ta pak má zajistit obětavost pracujících ve válkách za zájmy jejich vládnoucí třídy.

Takový přístup by chicagští anarchisté a jejich následovnice a následovníci bezesporu označili za budování otrocké mentality a velký podvod, který slouží jen těm nahoře, ať už v jejich snaze o maximalizaci zisků či o upevňování mocenských pozic bez nebezpečí odporu neprivilegovaných. Anarchistický ideál práce je zcela odlišný. Nevychází ze zájmů úzké menšiny na úkor zbytku společnosti, ale ze zájmů jak každého jednotlivce, tak společnosti coby celku. Nestojí na principu vykořisťování a propastných sociálních nerovnostech jako současný režim, nýbrž na principech skutečně svobodné volby, volné dohody, solidarity, vzájemné podpory a sociální rovnosti.

My anarchistky a anarchisté neoslavujeme na Prvního máje práci, která nás nijak nerozvíjí a neuspokojuje, ale naopak ubíjí, nudí a degraduje na pouhá kolečka ve stroji na generování zisků úzké elity. My na Prvního máje oslavujeme svobodnou práci. Takovou práci, která nesmrdí otročinou, poddanstvím, nájemnictvím ani námezdnictvím. Práci, o níž můžeme rozhodovat my sami ve spolupráci s ostatními, kteří se na ní stejným způsobem podílí. Práci, která je radostným děláním. Práci, z níž máme užitek my i naše okolí. Práci, při níž máme plně pod kontrolou vstupy i výstupy. Práci, která nás emancipuje, stmeluje komunity a ozdravuje společnost i planetu. Práci, která dělá svět lepším místem k životu všech.

Osmihodinová pracovní doba, kterou ti a ty šťastnější z nás, co si nemusí nabírat víc úvazků, aby přežili, berou jako samozřejmost, byla ve své době radikálním a navýsost kacířským požadavkem. A abychom ji mohli jako samozřejmost brát, neobešlo se to bez dlouhých období boje a obětí. Stejně tak kacířským je náš dnešní požadavek svobodné práce. A stejně tak se ani ten podle všeho neobejde bez dlouhých bojů.

Květen 2024

Když na lidech nezáleží

Za dveřmi jsou volby do Evropského parlamentu a politické strany, které se chtějí udržet nebo se nově dostat ke korýtkům, se snaží vnutit do přízně voličů. Podle teorie volební pohádky je volič racionálně uvažující subjekt, který si vybírá z nabídky takové své zástupce, kteří jednají v jeho zájmu. Jenže takto k voličstvu žádná politická strana nepřistupuje. Pro obyčejné neprivilegované vrstvy pracujících, studentstva, důchodců a důchodkyň, nezaměstnaných a dalších, kteří nemají ve skutečnosti žádný vliv na rozhodování, mají strany připravená jen pozlátka, lži a manipulace.

Dobře situovaní šíbři se snaží nalákat na vějičku sobectví vůči budoucím generacím lhaním o neexistenci vlivu člověka na klimatickou změnu. A velmi rádi odklánějí pozornost od svých zištných zájmů směrem k těm, kteří jsou na tom nejhůř ze všech a nemohou se bránit. A tak brojí proti nejchudším, menšinám všeho druhu či chudákům, kteří utíkají z míst postižených vojenskými konflikty, hladem nebo dopady klimatické krize. Všem stranám a vůdcům jde ale o jedno, a to uzurpovat si prostřednictvím naivních a často zoufalých lidí moc pro sebe samé. Nikdo z nich neproklamuje snahu rozmělnit moc mezi lidmi tak, aby si mohli vládnout sami, aby mohli rozhodovat o svých životech, o osudu svých komunit, aby se mladí lidé nemuseli potýkat s klimatickým žalem, aby příroda byla respektována namísto znásilňování za účelem hromadění zisků úzké skupiny ekonomických elit.

Každé předvolební klání je přehlídkou otevřených či skrytých lží, povrchnosti, pokrytectví a manipulace. Naneštěstí se stále velké množství lidí nechává opakovaně nachytat. Není to těžké, stávající stav kapitalistické nadvlády je udržován pomocí uvedených nástrojů. Lidé jsou různými způsoby rozdělováni, aby se nemohli spojit a aby tak kapitál, fungující na úkor pracujících, přírody a dalších generací, nebyl ohrožen. Volby jsou pouze třpytivým pozlátkem, které má dát lidem falešný pocit, že mohou o něčem rozhodovat. Ve skutečnosti volby nemohou přinést žádnou reálnou změnu, která by znamenala přechod od kapitalistického vykořisťování ke skutečné politické a ekonomické demokracii zdola. Dokud budou neprivilegovaní nuceni prodávat svou práci, těla a hlavy, jelikož jakákoli jiná možnost přežití je jim fakticky upřená, nejde ani náhodou mluvit o jakékoli sociální spravedlnosti.

Zdá se, že vládní skvadra namísto udržení se u moci dělá vše proto, aby opět otevřela dveře k moci oportunistickému miliardáři, jehož jediným ideovým východiskem je kult vlastní osobnosti a politické zisky, které mu pomáhají upevnit jeho zisky finanční. Vládní politici se snaží hrát hru na zodpovědnost. Jejich údajnou zodpovědnost mají ale zaplatit obyčejní pracující. A tak navrhují další posouvání odchodu do důchodu a někteří jdou tak daleko, že prosazují zásadní omezování pracovně-právních vztahů, například možnost vyhazovat zaměstnance bez udání důvodu a podobně. Ve skutečnosti jsou zodpovědní (vstřícní) jen k ekonomickým elitám, které každoročně vykazují růst zisků, zatímco obyčejní lidé mají čím dál hlouběji do kapsy.

Je smutné, že u nás není žádné schopné odborové hnutí, které by se postavilo radikálním způsobem na podporu pracujících a dalších neprivilegovaných. Poslední „velké“ akce odborové centrály byly nejdřív tyjátrem jejího předsedy kandidujícího na prezidenta. Později si na pódium dokonce pozvala hlavu opozice – bezskrupulózního miliardáře, který škrtí své zaměstnance u huby a nechává zametat ekologické havárie svých podniků pod koberec.

Odboroví šéfové se tak stávají čím dál nedůvěryhodnějšími. Není ani divu, že odvolali chystanou demonstraci proti vládním návrhům. Dá se předpokládat, že by skončila fiaskem. Učinili tak s odůvodněním, že po pokusu o atentát na slovenského premiéra nechtějí jitřit situaci. Co je to za nesmysl? U nás útok na Fica nikoho takřka nezajímá a vláda rozhodně nepřišla s prohlášením, že nechce jitřit situaci svými asociálními návrhy.

Ekonomickým elitám, politikům a žel i odborářské honoraci na lidech nezáleží. Proč by nám mělo záležet na nich. Stačí odmítnout jejich lživou pohádku, že k jejich kapitalistickému režimu není žádná alternativa, nenechat se rozdělovat a snažit se hledat cesty, jak si společně můžeme vládnout sami. Je ale třeba začít zdola, od našich komunit, pracovišť, škol apod.

Červen 2024

Pocta asociálovi

Koncem června se vypravil do České republiky argentinský prezident Javier Milei. Na takové zprávě by nebylo ani nic zvláštního. Prezidentští papaláši jsou tady přeci od toho, aby vykonávali návštěvy, nechali se hostit a vedli rádoby chytré řeči v palácích svých protějšků, zatímco v podhradí žijí lidé často z ruky do huby, obývají hygienicky nevyhovující slumy nebo se potácejí v začarovaném kruhu nezaměstnanosti, prekérních nádenických prací a dluhových pastí.

Na zdejším přístupu k postavě Javiera Mileie a na tom, co reprezentuje – a tím není myšlena Argentina, nýbrž jeho zvrhlý myšlenkový svět –, si můžeme hezky ukázat, jaké jsou hodnoty těch, kdo se k němu při návštěvě Česka nejvíc lísali.

Nejprve si ale Javiera Mileie krátce představme. Tenhle člověk vyhrál loni v listopadu prezidentské volby v Argentině. Přesně podle receptu z některých jiných zemí, vyhrál ten největší kašpar, jako jsme toho byli svědky třeba v případě Trumpa v USA nebo Bolsonara v Brazílii. Ti už byli sice nahrazeni, ale ani to není žádná výhra, pokud nesnášíte kapitalismus – ten funguje na úkor lidí, komunit a přírody dál.

A právě kapitalismus je Mileiova modla nejvyšší. Některými bývá označován za tzv. anarchokapitalistu. Že vám takové spojení přijde nesmyslné? Ano, je to tak. Jde o naprostý protimluv. Ono „anarcho“ má znamenat absenci státu. Jenže anarchismus v pravém slova smyslu není jen o odmítnutí státního útlaku, je o odmítnutí všech forem útlaku. A jednou z těch nejdrtivějších je sociální útlak reprezentovaný právě kapitalismem. Útlak založený na sociální nespravedlnosti a z ní plynoucí sociální nerovnosti; útlak založený na vykořisťování lidí; útlak, jehož cílem je generování zisku v zájmu úzké ekonomické elity na úkor všech ostatních, na úkor planety i na úkor budoucích generací (jak je vidět na příkladu klimatické krize).

Milei je stoupencem asociální ideologie, která tvrdí, že „trh vyřeší vše“ a že „společnost neexistuje“, protože „každý je sám za sebe“. Mnohé o něm vypovídá také okruh jeho přátel ve světě: od vyloženě fašistické španělské strany VOX až po takové politické postavičky, jako jsou již zmínění Trump či Bolsonaro. Jak může mít takový ultralibertarián tak blízko k fašistům? Není na tom nic divného. Můžeme si to demonstrovat u nás například na osobě Petra Macha, který z angažmá v obskurní libertariánské straně Svobodní přešel bez mrknutí oka pod deštník fašizující Okamurovy SPD.

Nyní je Milei u moci a jeho administrativa slibuje rozdrtit sociální hnutí ve jménu nespoutaného kapitalismu, dláždí cestu úplnému sociálnímu kolapsu a vzniku rozsáhlého narkonásilí. Jeho ministryně lidského kapitálu (to je opravdu oficiální název) zastavila podporu dodávání potravinové pomoci tisícům sousedských vývařoven. Byla uzavřena veřejná tisková agentura Telam, stejně tak Národní institut proti diskriminaci. Vlny propouštění decimují téměř všechny veřejné instituce včetně národní knihovny. Mluví se o privatizaci národní banky. Když se pracovníci mobilizují k obraně veřejných institucí a svého pracoviště, najdou budovy zabarikádované a obklíčené pořádkovou policií. Životní náklady explodovaly. Kolaps spotřebitelské poptávky způsobil 9% měsíční míru inflace. Náklady na služby, léky a základní potraviny vystřelily do výše a ve všech těchto kategoriích vzrostly ceny o více než 100 %. Deregulace vyvolala explozi nákladů na veřejné služby a základních životních nákladů: zvýšení o 300 až 400 % ve veřejné dopravě, o více než 100 % v účtech za plyn a elektřinu. Zároveň došlo k úplné deregulaci nájemních smluv. Malé podniky se zavírají jeden po druhém. Během měsíce května bylo uzavřeno 300 000 „platových účtů“ – bankovních účtů používaných výhradně k přijímání měsíčních mezd. Mezitím 49 % země žije v chudobě, přičemž 11,9 % populace žije v extrémní chudobě – definované jako „ti, kteří nejsou schopni uspokojit své základní potravinové potřeby“. Represivních složek státu se ale Milei nevzdává a policie rozhodně nešetří gumovými projektily při střelbě na protestující nespokojenou populaci Argentiny. Oproti tomu na řádící narkogangy policie kašle, jejich kriminalita totiž dopadá zejména na dělnické čtvrti.

Není divu, že politická kreatura, jako je Milei, si tak vehementně podává ruku s premiérem Fialou, který by chtěl mít taky takové koule a ve své politice být ještě asociálnější a zvrhlejší ve prospěch těch nejbohatších. Není divu, že spolu tak nadšeně hovořili o podpoře Izraele při jeho krvavém genocidním tažení proti Palestincům a Palestinkám. A není divu, že pak v paláci Žofín Milei obdržel Výroční cenu Liberálního institutu – tedy od svých fanoušků, které jeho protilidové kroky a nynější sociální kolaps v Argentině tak inspirují. Mejdan asociálů v plné parádě…

Červenec 2024

Hrdé léto

Letní období pride festivalů dnes mine málokoho, ať už hlasitě oslavuje, tiše pozoruje zpovzdálí, nebo plánuje, jak queer lidem jejich radosti překazit. Není však náhoda, že oslavy queer hrdosti probíhají zrovna v létě, a není náhoda ani to, že o dnešní podobě pride pochodů píšou kdejaká média.

Za první pride jsou považovány tzv. Stonewallské nepokoje. Ty začaly 28. června 1969 před newyorským klubem Stonewall Inn, jenž byl relativně bezpečným místem pro mnoho queer a trans osob a zároveň častým terčem policejních homofobních razií. Onoho slavného dne se však queer lidé rozhodli*y, že už se nenechají zastrašit a budou se bránit. Vznikla tak násilná vzpoura, při které černošské trans ženy* převracely policejní antony a sexuální pracovnictvo házelo dlažebními kostkami. Z toho také pochází heslo „První pride byl riot“, často slyšené na radikálních queer protestech. Na oslavu výročí těchto událostí se od června 1970 začaly pořádat pochody hrdosti a každým rokem se přidávalo více lidí a organizací na různých místech po Americe a poté v Evropě, proto až dodnes slavíme pride month (měsíc hrdosti) v červnu a spousta pride festivalů se odehrává v létě, i když počasí vhodné na venkovní pikniky a pojídání zmrzliny v tom nejspíš také hraje svou roli.

Letos je to pětapadesát let od Stonewallských nepokojů a v queer právech i v tom, jak probíhá pride, se hodně změnilo. V současnosti pride festivaly už nejsou tak často o revolučním politickém boji, který by usiloval o překonání mocenských struktur států, kapitálu a patriarchátu, ale o asimilaci queer lidí do „spořádané“ společnosti.

V českém lokálním kontextu můžeme mluvit například o Prague Pride (PP). Když se PP v roce 2011 konal poprvé, rámoval se jako ,,nepolitický, kulturní festival bez ideologické agendy“, z logiky věci ale víme, že boj proti sociálním nerovnostem musí být politický. To sice PP ve svých nedávných textech reflektoval, avšak praxe tomu stále neodpovídá. Dokud existuje vláda, která vytváří politiku bez rovnocenného dialogu s queer osobami, pride nemůže být pouze oslavou našich identit, musí pokračovat v boji proti paternalismu a ekonomickým nerovnostem. Na stránkách PP se například píše: ,,Reflektujeme existenci systému společenských identit i přítomnost patriarchálního řádu a klimatického ohrožení světa, které se paralelně překrývají, a tím pádem jednotlivce znevýhodňují na více úrovních.“ Kdyby však tato věta něco opravdu znamenala, z programu a ze seznamu partnerů akce by vymizely korporáty, jako např. Amazon nebo Nestlé, které ničí planetu a vykořisťují své zaměstnanectvo, vymizely by také politické strany, jež nepodnikají žádné reálné kroky k ochraně queer osob, a vymizela by policie, která je jen nástrojem systému a je povinna chránit jen to, co systému vyhovuje.

I když je Prague Pride nejnavštěvovanějším pridem u nás a může vypadat jako ten „oficiální“, rozhodně není v Česku jediný, Prague Pridu podobný je například Brno pride week, jehož partnerem je mimo jiné (nejen) zbrojařská firma Honeywell, která velmi intenzivně znečišťuje životní prostředí. Dále se pak konají prajdy například v Mostě, Plzni a Zlínském kraji. Prajdy jako ten Ústecký a Ostravský více reflektují znevýhodnění obyvatelstva v regionech, a proto jsou radikálnější než ty ze dvou největších měst, které mají na celou věc krom komerčnosti i privilegovaný liberálně-aktivistický náhled. Zároveň fungují bez finanční podpory korporací, a tak nastavují skvělý příklad toho, že velmi příjemnou komunitní akci jde zorganizovat i za podpory přímo od queer komunity a aktivistických kruhů, pro které jsou podobné eventy bezpečným prostorem pro sebepoznávání, prohlubování zdravých sociálních vztahů a snahu o queer osvobození.

Tento rok je už sice několik prajdů za námi, čeká nás však ještě Most Pride 24. srpna a nechvalně známý Prague Pride, který bude však letos po delší době doprovázen radikální a nekomerční alternativou, tedy Alt*Prajdem. Obě akce se budou konat ve stejný čas, a to od pondělí 5. do neděle 11. srpna.

Jako anarchistvo samozřejmě apelujeme na fakt, že queer osvobození nemůže nastat za podpory korporací nebo politických stran, a nemůže také nastat bez osvobození od rasismu, ableismu, třídního útlaku a mnoha podobných systémových taktik, které nás mají donutit poslouchat. Zároveň vás zveme na queer felení, protestování a vzdělávání na výše zmíněných i nezmíněných akcích a přejeme krásný revoluční pride.

Srpen 2024

Čekání na rozbušku

Skoro pokaždé, když se kapitalistický režim, jenž se většinou tak rád označuje za liberální, dostává do potíží, otvírá zadní vrátka fašismu. S pojmem fašismus, který je ne zcela jednoznačný a jehož podoby mohou být různé a někdy i jdoucí proti sobě, se operuje tak, že se jeho význam skoro vytrácí. Podstata je ale většinou obdobná – vyhrocený nacionalismus vylučující vše „jiné“, ať už přicházející zvenku či zevnitř společnosti; odvrácení pozornosti k zástupným cílům při zachování systému sociální nerovnosti; zdánlivá jednota ekonomických elit a plebsu, který uvěřil lžím.

Krásnou ukázkou zmatení pojmů byl nedávný protest proruské páté kolony proti pražské besedě s ukrajinskými vojáky z pluku Azov. Demonstranti, kteří křičeli „Smrt fašismu“, požadovali dle svých slov mír. Tímto svým mírem ale ve skutečnosti myslí podrobení se Ukrajiny Rusku. Zároveň velebí autokrata Putina, jenž shora zavedl v Rusku „Z-fašistický“ režim, který se vyznačuje oligarchickým kapitalismem, likvidací opozice a ultrakonzervativní ideologií, která jasně definuje vnější (zkažený Západ) i vnitřní (lidskoprávní skupiny, LGBT+ lidé…) nepřátele. Komu by v té chvíli nepřišla na mysl parafráze známého rčení „zloděj křičí: chyťte zloděje“.

V politické rovině jsme se dočkali dalšího kroku k fašistické realitě, a to když po evropských volbách založil Babiš novou protofašistickou frakci v Evropském parlamentu. Bylo by zavádějící ho obviňovat z ideologické motivace, jakkoli jeho stávající orientace může mít své neblahé důsledky. Je to v první řadě kapitalista, který se rozhodl, že nebude ovlivňovat politiku nepřímo přes sortu profesionálních politiků, nýbrž přímo tím, že si založil vlastní stranu, kde je coby její vlastník neomezeným vládcem. Strana ANO, jak mnozí tuší, je jen politickou divizí jeho kapitalistické korporace. Jejím cílem, jako všech ostatních divizí jeho impéria, je přispět ke generování zisku a posilování moci. Coby bezskrupulózní kapitalista se neštítí ničeho. A jestli si ještě někdo naivně myslí, že mu záleží na lidech, ať jde zkusit pracovat v dělnické pozici do některého z jeho podniků.

S Babišem spolupracující hvězda evropských voleb, Turek, pak je důkazem toho, že když máte mediální ohlas, snadno můžete bagatelizovat takové věci, jako je hajlování či propagace fašistických organizací (v jeho případě šlo o řecký Zlatý úsvit) nebo bezohledné vydělávání na důvěře nemocných lidí.

Ultrapravice, jak se zdá, posiluje. Aby ne, když k tomu má často podporu médií, která z valné většiny vlastní miliardáři. Ti pro své podnikání potřebují ideální podmínky. To znamená státy, jejichž politická reprezentace zajistí co nejnižší sociální, ekologické a spotřebitelské standardy a jejichž obyvatelstvo je neviní ze své neblahé sociální situace.

Krásný příklad můžeme vidět nyní v Anglii. Korporátní média dlouhodobě živí nenávist vůči imigrantům a donedávna vládnoucí konzervativci šli dlouho tomuto trendu na ruku. Ve skutečnosti je problémem tamní společnosti snižování sociální úrovně obyčejných lidí. Těch nejbohatších se to netýká, ti naopak stále navyšují své bohatství, o které nejsou ochotni se dělit. Stačila jedna tragická událost, při níž rukou pomatence přišly o život tři holčičky, a rozšíření falešné informace, že vrahem je nedávno přibyvší muslim (ač šlo o mladíka z křesťanské rodiny narozeného v Británii), aby do ulic vyrazila směska nenávistně smýšlejícího obyvatelstva v čele s opilými chuligány a pokusila se hned v několika městech o pogromy.

Je příznačné, že policie někde nereagovala, jinde zcela chaoticky, a na obranu napadených se museli často postavit rychle se mobilizující, ač nepočetní, antifašisté a antifašistky a další lidé z místních komunit. V kontrastu s tím tamní policie jednala ve stejné době zcela cíleně a s maximálním nasazením, když vtrhla do připravovaného klimatického kempu, jenž měl demonstrovat odmítnutí fosilního průmyslu, a zatkla velkou skupinu lidí, kteří zrovna připravovali toalety a rampu pro vozíčkáře.

Co tedy můžeme očekávat? Korporátní média a sociální sítě přející dezinformacím a kulturním válkám, které odvádí pozornost od skutečných sociálních příčin frustrace. Příkladem je jednání vlastníka X (dříve Twitter), egomaniakálního miliardáře Muska, který otevřel brány ultrapravici a Británii zvěstoval „občanskou válku“. Politická elita se přimkla k té ekonomické, přičemž liberální svobody jsou jen třešnička na dortu, která pro ně ve výsledku nehraje roli. Důležitá je obrana vlastních ekonomických zájmů, třeba i s využitím nějaké formy fašismu (zapomínají, jak snadno jim může přerůst přes hlavu). Díky sociálním sítím jsou mnozí lidé čím dál víc udržováni v izolovaných bublinách se všemi patologickými projevy, které to s sebou přináší, včetně sveřepého trvání na evidentně lživých tvrzeních a iracionální nenávisti.

Ultrapravice čeká jen na rozbušku, aby mohla vytáhnout do ulic a stáhnout k pogromům frustrované oběti dezinformací. Buďme připraveni jednak ochránit napadané a také účinně zamířit na správné cíle, tedy na asociální systém kapitalistického vykořisťování člověka, společnosti, přírody, planety a budoucnosti mladé generace.

Recenze

V této rubrice, které je tradičně vymezena závěrečná část Existence, představujeme publikace, ale i třeba filmy, které nás nějakým způsoben zaujaly a s nimiž bychom chtěli*y naše čtenářky a čtenáře seznámit a inspirovat je k vlastní četbě.

Bití do zvětralého zdiva

Když se zadaří a Grantová agentura ČR se otřese na správném místě, pak může dojít i k tomu, že se anarchističtí a anarchizující akademici a akademičky napříč různými obory dají dohromady a po nekonečných debatách vyplodí knihu, na niž je radost pohledět, přičichnout k ní a přečíst ji od začátku do konce. Studovat ji můžete ale i po jednotlivých kapitolách, které jsou věnovány vždy nějakému aspektu praktického či teoretického vývoje anarchistického hnutí v Česku.

Těch kapitol je celkem deset a jsou půl na půl věnovány jak českému anarchistickému hnutí z přelomu 19. a 20. století, tak tomu novodobému. Po jejich prostudování je poznat, že až na základní ideové akcenty jsou hnutí obou období odlišná a letitá diskontinuita je na nich výrazně znát, stejně jako to, že vycházejí z rozdílných zázemí, a tím pádem mají i rozdílná směřování.

Ač je kniha Nečekáme nic od reforem obsáhlá, vskutku reprezentativní a zdařile se pokouší o rekonstrukci starého i nového hnutí, je třeba mít na paměti, že se zaměřuje zejména na několik vybraných aspektů. Ty sice nevyděluje z kontextu, ale konkrétní zaměření může zamlžit jiné oblasti, jež mohly být pro mnohé účastníky*ice hnutí neméně důležité. Když jsem se nad tím zamyslel, musel jsem souznít s rozhodnutím autorstva. Snaha o všeobsáhlost by knihu neúměrně natáhla, takže by ve výsledku nebyla asi ani tak čtivá a nakonec ani cenově dostupná. Chybějící kapitoly tak dál čekají na své zpracování, ať už akademiky*čkami (žel závislými na grantech), nebo amatérským badatelstvem (které však nesmí k látce přistupovat diletantským způsobem, jak jsme někdy svědky).

Autorstvo se vedle toho, na co se zaměřit, muselo utkat i s otázkou, jak k předmětu svého zájmu přistoupit. „Jako nejvhodnější konceptuální alternativa se nám… jevilo chápání anarchismu coby politické kultury… Právě v průsečíku organizace, praxe, životního stylu a ideologie se anarchismus ustavuje nejen coby sociální hnutí, ale i coby politická kultura se sdílenou kolektivní subjektivitou. Takové plastické pojetí anarchismu umožňuje namísto binarity zkoumat různorodé politické kultury a zachytit tak anarchismus jako nutně heterogenní a heterodoxní fenomén, který se neustále vyvíjí.“ Právě odmítnutí čistě ideologické optiky spojené s reflexí praktické i ideové dynamiky hnutí umožňuje knize širší analytický rozmach, který je asi jejím největším přínosem.

Vše je pak protkáno červenou nití šestice konceptů, k nimž je v jednotlivých částech knihy odkazováno, což někdy působí přirozeně, někdy méně. Rozhodně ale taková konceptualizace nutí k přemýšlení a mnohdy napomáhá odkrývat právě zmíněnou dynamiku anarchistického hnutí. Oněmi koncepty jsou antiautoritářství, přímá akce, solidarita, sebeorganizace, revoluce a utopie.

Každé ze sledovaných období je opatřeno úvodní statí, díky níž jsou následující kapitoly stručně uvedeny do kontextu celospolečenského vývoje. Pojďme se nyní podívat na jednotlivé kapitoly zblízka a stručně si je představit.

Období vymezené lety 1877 až 1928 začíná kapitolou Čestmíra Pelikána o počátcích anarchismu v Čechách se zaměřením na myšlenky svépomoci, propagandy činem a neodvislého socialismu, jenž se rodil na radikálním křídle tehdejší sociální demokracie. Celou kapitolou pak prostupuje osobnost Viléma Körbera, jehož hledání anarchismu „bylo skutečným vynalézáním praktických řešení konkrétních palčivých potíží doby. Šlo o reálné budování teorie zdola, z praxe… metodou pokusů a omylů…“

Specifické dynamice vývoje anarchistických horníků v severozápadních Čechách v letech 1896–1930 se věnuje Michael Polák, který poukazuje na fakt, že to byla „právě otázka očekávané smrti, která u mnoha horníků vedla ke způsobu života tady a teď“ a k nerespektování autorit. Zajímavě rozebírá obdobnou temporalitu jejich životů a anarchistických požadavků, stejně jako příklon k hospodářskému boji či důvody zápasu za českou školu. Zajímavý je pak tento příspěvek zejména v analýze poválečného odklonu anarchistického hornictva od protistátní politiky.

Ondřej Slačálek zakrouží kolem z hodin literatury známé generace buřičů, aby se v daleko větší šíři zaměřil na ideový vztah jedince a společnosti a konstruoval chronologii vývoje myšlenek a politické organizace v českém anarchistickém hnutí, a to až do jeho praktického zániku, jehož počátky můžeme vysledovat ještě před válkou.

Předchozí dva autoři přibrali Dagmar Magincovou, aby dalx dohromady pohled na roli žen v hnutí. Není to nijak optimistické čtení, jelikož „anarchisté často reprodukovali strukturální společenské nerovnosti, které ženy vyřazovaly z veřejné sféry“, někteří opakovali úděsné představy o ženách jako pasivních a nesvéprávných a z literárních prací mladých žen, které se kolem hnutí (zejména v Praze) točily, vycházejí spíš jako obšourníci. Jistým majákem se tak stává Luisa Landová-Štychová, která se nedávno dočkala nepříliš zdařilé biografie.

Poslední „stará“ kapitola je opět od Slačálka a věnuje se svérázné osobnosti Franty Sauera, jehož „antipolitický postoj… v sobě obsahuje alternativní pojetí politiky“. Jde o zajímavé čtení, a to i navzdory tomu, jak nám mohou některé autorovy příměry na první pohled připadat zbytečně uměle naroubované.

Část o novodobém českém anarchistickém hnutí je vymezena roky 1979 až 2023 a začíná kapitolou Boba Kuříka o „pražském znovuobjevování“. Ona vůbec celá tato část je poměrně pragocentrická, i když je to docela pochopitelné – Praha byla a je centrem, kde se stále něco děje, většina nejviditelnějších aktivit je sem situována, a tím pádem se zde lokalizuje i potřebný studijní materiál. Kuříkův exkurz do prvních let znovubudování hnutí ukazuje fascinující dobu, kdy „anarchisté bez anarchismu“ objevovalx především skrze tvarování „antipolitik“ své ukotvení v etické, kulturní a sociální sféře.

Jedním z nejnaléhavějších problémů začátku 90. let byly útoky nazi skinheadů. Právě ty se staly příčinou postupného rozvoje organizovaných podob antifašismu v rámci anarchistického hnutí, což v knize rozebírá Matyáš Křížkovský. Ten na pozadí antifašismu nově definuje tři podoby anarchismu: třídně, komunitně a občansky orientovaný.

Arnošt Novák se ujal dvou dalších kapitol, které rozebírají témata, jimž se dlouhodobě věnuje. Jednak vztah anarchismu a environmentálního hnutí a pak squaterské aktivity, které se nadlouho staly „vlajkovou lodí“ českého anarchismu. Poslední kapitola z pera Ludmily Böhmové se věnuje anarchofeminismu v Česku, přičemž je zajímavé sledovat jeho dvojí vztah k liberálnímu feminismu, kdy na teoretické rovině dochází ke kritické reflexi, zatímco na praktické k častému prolínání.

V závěrečném shrnutí dochází autorstvo k závěru, že „český anarchismus se… v řadě momentů své historie ustavuje spíše jako etický a estetický svět mikropolitické revolty života a jednání vlastní jedincům, komunitám, družstvům, squatům, kapelám, hnutím či uskupením než jako politický program a ideologicky kompaktní celek“.

Pokud si kladu otázku, co kniha přináší samotnému hnutí, pak se musím držet jejího rozdělení na dvě historické etapy. Ta první se jeví vzdálenou, pomáhá ale uvědomovat si jisté historické dědictví, a na ideových a praktických diskusích dané doby ukazuje podstatu anarchismu, která tkví v jeho určité neukotvitelnosti a nekončícího zračení nových obzorů svobody. Druhé období je více než živé, jelikož jeho více jak tři dekády vzdálené začátky tvoří podloží toho, jak anarchistické hnutí vypadá dnes a z čeho vychází. Většinou kapitol, které se mu věnují, se line kolektivní trauma, které bylo pod heslem „Rozvracíme scénu, ale upevňujeme hnutí“ zapříčiněno snahou o ideologizaci hnutí vycházející „spíš z historické politiky identity než z aktuálních bojů a analýzy“. Obdobné vylučující tendence, které se z hnutí popíráním jeho dynamiky pokouší v praxi udělat fosílii pro pár pravověrných, můžeme sledovat i dnes (naštěstí v naprosto marginální podobě). Budiž nám tedy tato část knihy poučením a autorstvu budiž poděkováno za skvěle odvedenou práci.

Bob Kuřík, Dagmar Magincová, Ondřej Slačálek a kol.: Nečekáme nic od reforem. Kapitoly o českém anarchismu. Herrmann & synové, 2024. 528 stran, 587 Kč. K dostání na synove.cz. (-jk-)

Buvolí road movie

Přiznám se bez mučení. Ano, Egon Bondy (1930–2007) je mým oblíbeným autorem. Zároveň přiznávám, že mě moc nebaví jeho filozofické eseje. I jeho text v Radikálním buddhismu, který vydalo Nakladatelství AF v roce 2019, mi přišel ze všech v čítance uvedených jako nejnudnější. V čem však byl vždy nedostižný, byla jeho schopnost podat filozofické myšlenky srozumitelným a přístupným způsobem na pozadí nějakého příběhu. A přesně to je případ knihy Dlouhé ucho, která poprvé vyšla v roce 2020, ačkoli rukopis byl dopsán už v polovině roku 1997. Jde o Bondyho poslední dokončené prozaické dílo, které bylo dlouho považováno za ztracené.

Není těžké hned zkraje odhadnout, že za postavou Dlouhého ucha (to proto, že rád naslouchá písním) se skrývá pololegendární čínský filozof Lao-c’, jenž žil v 6. až 5. století před naším letopočtem. Bondy sleduje úplný závěr myslitelova života a jeho tříbení myšlenek. Podařilo se mu tak přetavit jednu ze světově nejproslulejších knih – Tao Te ťing – do formátu jakési road movie, kdy Lao-c’ projíždí na vodním buvolu Čínou a přemítá nad různými věcmi, lidmi, přírodou a podněty, s nimiž se setkává na cestě. Na cestě, která je zdánlivě útěkem před dosavadním životem dobře situovaného úředníka u císařského dvora. Spíš než o útěk jde ale o opuštění života, který postrádá význam. Stařec, jenž si plně uvědomuje, že se blíží jeho konec, se tak osvobozuje. A navíc začíná milovat život, jenž nelpí na podřadnostech, vidět známé věci jinak a plně vnímat krásu světa kolem. Výpravu skrz Podnebesí si nakonec díky tomu, že vše prodal, může dovolit, stejně jako to, aby se cestou ujal bezprizorné mladé matky s kojencem.

Nejde se oprostit od představy, že cestujete tak trochu se samotným Bondym, jenž jako by se v občas nerudném, zamyšleném a netečném starci zhmotňoval. Ač jde o místa vzdálená a dobu dávnou, civilní pojetí příběhu, užívání současných pojmů a mnohé z myšlenek jsou blízké a časové i prostorové rozdíly stírají.

Mnohé postřehy jako by až přímočaře odkazovaly ke vzniku kapitalismu. Třeba když píše o nových technologiích: „Musel přiznat, že co se tak rychle rozšířilo železné nářadí, rolníkům bylo hej. No – bylo by jim hej, kdyby hned i nezvýšili daně. Takže práce udělali dvakrát tolik co v dobách jeho mládí, ale měli se pořád stejně. To jest bídně.“ Nebo když popisuje, jak jsou původně občinové hospodaření a rovnoměrně rozdělovaný výnos ničeny do nebes vynášenou privatizací a půjčkami, aby nakonec po letech byl stav takový, že čtvrtinu obce vlastní obchodník poskytující půjčky a z mnoha rolníků se stali nádeníci.

Poukazuje na odvěký třídní antagonismus projevující se v lidové kultuře. Stařec tajně sbíral písně, „které si dělaly nevybíravým způsobem posměch z dvora, z poměrů v říši, z úředníků i vojevůdců – anebo naopak písně tak plné hořkého záští vůči vládnoucím, že by je nahoře nikdo rád neslyšel… Často poznával, že jsou to písně starobylé.“ Vnímá třídní stratifikaci, když popisuje císařské město, kde „velký kus před hradbami začínala předměstí chudáků a boháčů. Boháči měli kolem svých sídel vysoké zdi z udusané hlíny… ti skutečně bohatí darebáci… seděli za hradbami, císaři rovnou pod nosem…“ A komentuje i způsob legitimizace třídních rozdílů, protože „žít v nadbytku jídla a pití uprostřed přepychu a bohatství – to je prostě chvástat se loupežnictvím. A to rozhodně není v intencích Cesty. Ovšem: když se ztratí Cesta, vynalezne se ctnost, když se ztratí ctnost, vynalezne se lidumilnost, když se ztratí lidumilnost, vynajde se spravedlnost, a když se ztratí i ta, vynajdou si obřadnost.“

Dlouhé ucho seznal, že veškerá učenost je mu vlastně k ničemu. Svým odchodem rozšířil řady vzdělanců, kteří se dobrovolně vraceli k půdě či řemeslu. „Neřád v říši se jim zajídal, že se na něm odmítali spolupodílet… Někteří… hledali pouze své ztracené místo v lidu. Jiní doufali, že se lid sám zvedne a udělá neřádu konec, a připravovali se předem na to. Z nich se někdy stávali otevření anarchisti. Chodili po venkově a podněcovali vzpoury.“ Stařec se cítil patřit právě mezi takové, avšak byl rád, že se udržel na pomalu kráčejícím buvolu.

Na to navazuje dialog, v němž mimo jiné zaznívá nástin konceptu autonomie a federace: „Lid nepotřebuje žádná nařízení a bez nich bude, jak má být. Jak lidem začnete říkat ,co a jak‘, hned z toho bude nařízení a každé nařízení je jen dočasné. A vy nevíte pak, kdy přestat s dalším nařizováním. A neujdete pohromě. (…) Je třeba, aby stát byl malý a s malým počtem lidí. Pak i když má různé prostředky na zastrašování, neužívá jich, nemaje proč. (…) I když bude mít třebas lodě a třebas i vojenské brnění, nebude vůbec třeba jich užívat. A tím se docílí, že lid si bude jen tak spřádat svůj čas, bude žít v pokoji a bude vychutnávat radosti života. Z jídla si udělá krásu, jeho oděvy budou uhlazené, jeho příbytky veselé a všichni budou spokojeni a jejich slavnosti, to bude sousedské posezení. A jednotlivé země si budou na dohled, takže bude navzájem slyšet kohouty kokrhat a psy štěkat.“

Stařec snil „o samosprávné občině se společným vlastnictvím a hospodařením“. Jeho sny však narážely na sny mnoha nemajetných, kteří zas snili*y, že se stanou soukromými vlastníky v klamné představě lepšího života, nebo na servilnost dobových intelektuálů, kteří sice neměli co do huby, ale neváhali do zblbnutí velebit vládnoucí režim. Vždyť „být namočen v hovně až po uši nebo jen po bradu jsou ty hodnotové rozdíly a stupně blaha ve skutečném světě“. Cítil z toho „těžkou chmuru v hlavě, ale lhostejnost v srdci“. V pohledu na lidi však odmítal černo-bílé vidění: „Nebylo pochyby, že to byli normální slušní lidé. Nebylo pochyby, že to byl dobytek.“ Jeho filozofie vychází z totožnosti protikladů (jin a jang).

Jeho učení je zároveň negací strnulého, odmítnutím dogmat, jelikož Cesta je stále proměnná, nepojmenovatelná. Uvádí také tři podstatné ctnosti: soucit (který podmiňuje schopnost být statečný*á), skromnost (být štědrý*á) a nestavět se nad jiné (to přináší poznání smyslu pro zodpovědnost).

Bondy ve svém čtivém dílku tedy jen potvrzuje oprávněnost toho, že je Lao-c’ v různých pracích o historii anarchistických myšlenek řazen mezi předchůdce anarchismu (viz např. P Marshall: Demanding the Impossible, s. 53–65).

Egon Bondy: Dlouhé ucho. Akropolis, 2020. 116 stran, 199 Kč. K dostání na eshop.akropolis.info. (-jk-)

Když jde o zisk, musí pravda stranou

V loňském roce vydalo nakladatelství UTOPIA LIBRI ve spolupráci s Nakladatelstvím Alarm knihu, která se podrobně věnuje tématu klimatických dezinformací a mediálního mlžení. Nečekejte ale žádné nudné teoretické vyvracení dezinformací. Kniha je spíše vyprávěním, které na pozadí jednak nakládání s fakty, ale i čistého tmářství, vypráví destruktivní příběh globálních rozměrů. Příběh, jehož hlavním hybatelem je kapitalismus a ideologie, jež ho doprovází.

Pokud máme veškeré informace, které jednoduše a jasně říkají, že nás nějaká naše činnost, pokud v ní budeme pokračovat, může hluboce poškodit, stejně jako naše děti a další generace, logicky bychom s ní měli přestat. Opačnou reakci můžeme pozorovat zejména u nějakým způsobem narušených jedinců nebo u jedinců s nějakým druhem závislosti, jejichž stav vyžaduje dlouhodobé léčení. Jenže mnozí si rádi své „závislosti“ hýčkají, jakkoli je jejich jednání ve výsledku naprosto asociální, nebo se rádi nechají klamat, aby nebylo narušeno jejich pohodlí a zaběhlý řád světa (který se řítí do záhuby). Pokud sledujeme, co dělá fosilní průmysl a apologeti na něj navázaného kapitalistické pořádku, pak zjistíme, že nejde o nic jiného než o podporování „závislosti“ a vytváření mlžné clony, která umožňuje nevidět problémy či držet vlastní svědomí stranou. Pokud by totiž taková clona neexistovala, zřejmě bychom již dnes měli fosilní průmysl za relikt minulosti.

Pro kapitalismus existuje jen jeden jediný hybatel, motivace, ospravedlnění, smysl světa, jediná odpověď na otázku života, vesmíru a vůbec – zisk. Je mu lhostejné zdraví a životy lidí, je mu ukradená důstojnost a svoboda, nestará se o zvířata, přírodu ani klima – stará se jen o zisk. A jelikož se stará dobře, spustil v otázce klimatického kolapsu již před desítkami let na plný výkon továrnu na lži.

Kniha Vojtěcha Pecky se zabývá tím, na základě jakých zkušeností a vědomostí byla tato továrna (nebo spíš nadnárodní koncern) navržena, jaké jsou její vstupy, co z ní vychází, kdo do ní investuje a kdo v ní pracuje či zdarma se svazáckým zápalem brigádničí. A samozřejmě se také soustřeďuje na její českou pobočku, jež je plná právě takových ideologických obhájců kořistění na úkor druhých, planety a budoucích generací. A tom, že jde o obrovský kolos, svědčí mimo jiné to, že samotnému autorovi trvalo několik let, než se ve všem tom marasmu naučil trochu orientovat.

Na základě svého studia předkládá práci, která rozebírá různé pseudovědecké argumenty klimaskeptiků, seznamuje s historií klimatické vědy, věnuje se strategickému vytváření ignorace, jakož i odklonu konzervativců od vědy či rozplétá vlivové skupiny, pro které představuje klimatická stabilizace ohrožení.

„Klimaskeptickou specialitou je také prosté popírání očividných faktů.“ Jedním z nejikoničtějších příkladů takto operujících ideologických klimaskeptiků je u nás již dlouhou dobu Václav Klaus. Ten je v knize často zmiňován, jelikož „máloco je tak iritující jako elementární neznalost dávaná najevo okázale a s arogantní zpupností“. Klimaskepticko-patafyzický propletenec podporovaný fosilním průmyslem přitom navazuje „spojenectví tu s vyhroceným antikomunismem, tu s nacionalistickým a konspiračním šovinismem, tu s antifeministickou paranoiou. Snaží se tak vtáhnout do hry emoce či identitu a vytvářet kulturní válku.“ A nejde o nic specificky českého, i když u nás můžeme sledovat i velmi silný vliv z Ruska, které je z velké části závislé na svých fosilních komoditách.

Velmi zajímavá kapitola knihy mluví o výzkumu klimatických změn přímo fosilním průmyslem, který již v roce 1959 poměrně dobře věděl o dopadech na klima. I když z dokumentu Exxonu z roku 1982 jasně vyplývá, že „je třeba počítat s některými potenciálně katastrofickými událostmi“, ropné společnosti namísto toho rozjely „kampaň zmatku a zdržení“ spočívající ve vytvoření rozsáhlého hnutí zaměřeného na popírání klimatických změn a boj proti zákonům a úmluvám, které by pomohly zastavit globální oteplování. Kapitalističtí ideologové v rámci svého až náboženského zápalu navíc tvrdili a tvrdí, že vše přece vyřeší neregulovaný volný trh. Celé toto vyprávění pěkně dokresluje popis návaznosti na kampaň tabákového průmyslu proti omezování kouření, včetně využívání vědeckých metod pro ovlivňování veřejného mínění.

Nešlo vždy ale jen o klima. I když se mnohdy nakonec dosáhlo úspěchu, ve skutečnosti se ve všech oblastech „podařilo vytvořit kouřovou clonu zmatku, pochybností a kontroverzí, které vedly k zamezení účinné regulace a zlepšení životního prostředí. Často o desítky let. To sice znamenalo drastické dopady na životy, zdraví a přírodní prostředí, ale každý rok neregulovaného znečišťování také přinesl značné soukromé zisky pro průmysl. V tomto ohledu jsou sociální inženýři ignorance mimořádně úspěšní.“

Další zajímavou kapitolou je vliv fosilních korporací, nejen ten mediální a politický, ale také rozhodování, „koho podporovat a koho marginalizovat“. To se pak projevuje například na úrovni univerzit či vědeckých institucí. S úděsem tak můžeme číst o šikaně vědců, jejichž výstupy mohou potenciálně poškodit zájmy velkého průmyslu, či můžeme sledovat proces personálního prorůstání fosilního průmyslu a státní správy. „Množství úmyslných manipulací, lží, překroucení, falešných konferencí, podvodných rádoby expertních skupin, nájemných pseudovědců, konspiračních teorií, kampaní, reklam a úvodníků, blogů, podcastů a televizních komentátorů, které fosilní průmysl dal do pohybu, je gigantické.“ Na místní úrovni to vše pěkně ilustruje rozbor finančního zájmu nejbohatších Čechů na českém, ale i evropském selhání dekarbonizace.

Pokud chceme bojovat za klimatickou spravedlnost, je dobré znát metody a strategie těch, kteří jí zuby nehty brání. Umožní nám to uvědomit si, před jakým dobře finančně zabezpečeným molochem stojíme, i to, že skutečnost, že na naší straně stojí vědecký konsenzus, zájem lidstva, planety a budoucích generací, nutně nemusí znamenat vítězství. To se totiž neobejde bez nasazení, vášně a boje.

Vojtěch Pecka: Továrna na lži: výroba klimatických dezinformací. UTOPIA LIBRI a Nakladatelství Alarm, 2023. 240 stran, 370 Kč. K dostání na knihy.artmap.cz. (-jk-)

V propasti

Sedm set stran je dost, ale knihu Pod jednou střechou jsem i tak přelouskal ve volných chvílích během čtyř dnů. Jak rychle jsem ji přečetl, tak dlouho mi trvalo dokopat se napsat na ni recenzi. Výsledná rozpačitost totiž byla obrovská.

Proč se mi četla tak dobře? To je jednoduché. Autor, jen o něco mladší než já, přibližuje dobu, kdy se začal setkávat se subkulturami a začleňovat se do nich. Ve stejnou dobu jsem prožíval to samé. A tak mnohé prvotní zkušenosti, punkové desky, koncerty, hospody, kluby, lidi apod., o nichž píše, jsme zažívali dost obdobně. Těžko se tedy odtrhnout, když čtete cizí vzpomínky, ale v hlavě se vám vybavují obrazy, zvuky a vůně vzpomínek vlastních. Stejné to bylo i s druhou, obsáhlejší částí knihy, která sestává ze 17 rozhovorů se subkulturními protagonisty konce 80. a začátku 90. let. Ani jejich vzpomínky mi nejsou cizí, jelikož s většinou z nich jsem se v 90. letech znal.

Na Jana Wernera, který zakotvil v polovině devadesátek mezi SHARP skinheady, dění té doby zapůsobilo natolik, že i po dlouhých letech, kdy je mimo „scénu“, měl potřebu hodit vše na papír. Vzpomíná tak na dobu, kdy nás řídila „upřímná víra, zásadovost a věrnost určitým principům, stejně jako pořádná dávka pozérství a snahy na sebe upozornit“, přičemž spojujícím mobilizačním prvkem bylo „postavení se na odpor proti skinheadskému neonacismu“. Své vlastní skinheadské angažmá ve výsledku neidealizuje, když sám sebe popisuje jako klacka, „který vyřvává jako idiot na fotbale, na koncertech vysvlečen do bílého nátělníku chodí s neexistujícími melouny v podpaží a naivně věří v kamarádství bez falše a lži, založené primárně na jakési balíkovské image a kecech o lejnu“.

Wernerovo úvodní vyprávění reflektuje vzájemně provázané prostředí punks, HC kids, anarchistva…, které se postupně různě přelévá, vylévá a dolévá, přičemž se následně zaměří na osud cca dvacetičlenné skinheadské party, která si říkala Bulldog Boot Boys (BBB). Všechno to vyprávění by bylo celkem fajn, kdyby se autor nejal vypisovat ze svých současných ultrakonzervativních postojů. Díky tomu se totiž dozvíme, že největší zhoubou dnešních dnů je „působení progresivistické doktríny s její politickou hyperkorektností, absurdním genderismem, utopickým multikulturalismem, agresivní a účelově selektivní filantropií, rasismem naruby a fanaticky vedenou kampaní proti čemukoliv, co připomíná starý svět a jeho tradice“. Jsem jediný, komu to připomíná projev hodný Orbána či Putina? Dále relativizuje, že pro „antifašistu 90. let byl nepřítelem ten, kdo hajloval na koncertu Záště 88… pro ,antifašistu‘ dnešních dní je fašistou… ten, kdo se odváží smysluplně vymezovat proti nekontrolovatelné masové migraci a vzmáhajícímu se islamismu… anebo je zastáncem tradičního pojetí rodiny a binárního biologického pohlaví, majícím výhrady k nesmyslně přepjaté politizaci LGBT+“. Jsem jediný, komu to připomíná proslov na Pochodu pro život? Autor na jednu stranu mlží, protože v devadesátkách jsme jako antifašisté*ky stáli třeba proti sládkovcům, kteří nehajlovali, stejně jako další nositelé fašizujících tendencí. Na druhou stranu si svůj postoj proti „neomarxistické ofenzívě“ dokáže vskutku objektivně obhájit „mindráky a nezpracovanými osobními problémy“ údajných dnešních antifašistů*ek. Další předsudečnou karikaturizaci netřeba citovat, jelikož je podobně bezobsažná jako dřívější nenávist českých apolitických skinheads vůči imaginárním hippies, kterou však autor dokáže reflektovat jako značně přihlouplou. Proti fašismu se zjevně nemůže stavět nikdo, kdo nezažil ulice v devadesátkách, zato dnešní policisté jsou sympatičtí a opravdu chtějí pomáhat a chránit.

Když jsem tyhle výpotky četl, neubránil jsem se vzpomínce na to, jakými tragickými postavičkami pro nás v devadesátkách byli někteří zastydlí androši a punkáči, kteří se tvářili, že všemu rozumí, protože zažili normalizační perzekuci, a vůbec nechápali, že my, tenkrát fakt mláďata, řešíme úplně jiné problémy, jako byly útoky nácků, problémy s fízlama a nastupující radosti kapitalistických pořádků. Jakkoli tedy Werner píše, že nechce zpět buranství BBB, ve skutečnosti ho jen transformuje do jiné podoby. Je evidentní, že jeho paternalistické mudrování nad mladou generací vychází jednak z nevypovídající generalizace a pak zjevně z faktu, že k ní má daleko. A ve skutečnosti ji jeho dědkovské mudrlanství asi vůbec nezajímá a mnohým mladým bude k smíchu, jako nám byly postoje našich normalizací zformovaných fotrů. Přitom by nebyla žádná ostuda přiznat, že něčemu nerozumím. Namísto toho potřeba zdůrazňovat, jak všechno bylo těžší a drsnější, a dělat z dnešních mladých nýmandy zrcadlí širokou škálu trapnosti. Vždyť i za nás byla většina mladých konformních a konzumních a nezajímala se o věci, které nám přišly důležité, jako byl nárůst rasismu, ekologická devastace, policejní násilí či zhoršování sociální situace celých skupin populace.

U Wernera tedy nepřekvapí ani jeho přístup k ženám. Ze 17 rozhovorů je 17 s muži. Celá úvodní část je jen o dorůstajících chlapcích, jako by dívčí pohled neexistoval (navíc budí dojem, že vyprávění se týkalo celé generace, ale naprostá většina dospívajících o subkulturách vlastně nic nevěděla, nebo měla jen zcela povrchní představu). Velmi vypovídající je i pojmenovávání žen v souvislosti se subkulturami coby „mladinké husičky“, „hloupoučké slípky“, „vyjukané nanynky“, „štětkoidní kokety“, „přitroublé pindy“ či „přihlouplé mařeny“; a ani ty, které si nevysloužily nějaké pohrdavé označení, nemají – na rozdíl od mužů – zpravidla jména.

Ohledně BBB musel autor konstatovat, že „nepolitičnost se stává fíkovým listem nejenom pro alibistické a pokrytecké primitivní postoje, ale – což je mnohem horší – pro… fyzické ataky na oběti z řad domnělých hippies“. Vzhledem k současným postojům autora však nepřekvapí relativizace rasismu, kdy tvrdí, že kapela Orlík nebyla programově nenávistná (nenávist v textech tam byla asi omylem), že šlo jen o (asi neškodný) „pivní rasismus“ a za majoritní protiromský rasismus (zde „averze k Romům“) si mohli dotyční sami kvůli své nepřizpůsobivosti a kriminalitě.

Rozhovory v druhé části knihy si zaslouží ocenění za námahu, kterou muselo jejich pořízení dát. Je jen trochu škoda, že některé otázky se v nich opakují nebo jsou prokládány výše uvedenými moudry tazatele. Mezi nejzajímavější rozhovory jistě patří ty s Robertem Vlčkem (mj. o vzniku Orlíku a jak to šlo s příchodem Landy do kopru, nebo o A-kontra), s Germánem (jeho světonázor je mi sice vzdálený, ale pěkně vyvrací tazatelovu dojmologii), s Bukvičákem, s Martinem či se Šroubem. Většina rozhovorů je zajímavých, některé vypovídají o názorové nevyrovnanosti, jiné zas působí trisním dojmem, jako například ten s Vláďou Červeným, zakladatelem BBB.

Nemám rád adoraci devadesátek, ale je pravdou, co o jejich první půlce Werner píše: „Jejich dynamika byla neuvěřitelná, zároveň však každý jednotlivý rok voněl nějakou typickou vůní, která s jeho skončením buď rázem vyvanula, nebo se pozvolna promísila s odérem nově příchozího.“ Hodně se v knize mluví o žižkovském klubu Propast, který byl opravdu nezapomenutelný. A o propastech je i kniha Pod jednou střechou. Na jedné straně na příkladu BBB varuje před propastí apolitičnosti a buranského hledání imaginárních a snadných nepřátel, aby nás pak vrhla střemhlav do propasti stejně buranského boje proti „neomarxismu“, nikoli v jeho původním (odborném) významu, ale v tom, který mu přiřkli neonacisti, jejichž velkým vítězstvím se stalo jeho protlačení do ultrakonzervativního diskurzu.

Jan Werner: Pod jednou střechou. JaS nakladatelství, 2023. 710 stran, 599 Kč. (-jk-)

Stromy si poradí samy

Když jsem si přečetl knihu Petera Wohllebena Moudrost lesa, s potěšením jsem zjistil, že mě už tak netrápí pohled na krajinu s uschlými smrky a borovicemi. Díky tomu, co jsem se dočetl, jsem pochopil, že na tom, co pro mě bylo odmalička přirozeným lesem, nic přirozeného není. Naopak – skutečně zdravý a původní les vypadá zcela jinak než dřevařské plantáže, v nichž jsem vyrůstal.

Peter Wohlleben vystudoval lesnictví a lesům zůstal věrný, nikoli však zkostnatělé praxi lesnictví, která je nadále vyučována na vysokých školách. Ta se snaží budit dojem vědeckosti, přičemž ale ze setrvačnosti reprodukuje neudržitelná a léty zajetá schémata a přede vším ostatním klade na první místo zisk. Wohlleben, jenž považuje za své životní poslání „mluvit o životě stromů“, je také plodným autorem, pořádá semináře a workshopy v „lesní akademii“, kterou založil v regionu Eifel. Jeho knihy jsou velmi populární a vůbec se tomu nedivím. Jejich četba je jako procházka lesem, kdy skoro cítíte chladivý stín letitých buků a vlhkost, kterou jejich ekosystém dokáže zadržet. Je pravda, že se některé informace v knihách opakují, ale neviděl bych to jako nějakou vadu, jelikož jsou vždy vloženy do nových kontextů.

Kontext knihy Než stromům dojde dech, které se chci věnovat, přibližuje hned její podtitul: Jak se stromy učí zvládat změnu klimatu a proč nás les zachrání, když mu to dovolíme. Pokud se zabýváme otázkou klimatické spravedlnosti, nesmíme opomenout roli lesů. Vždyť „osud lesů a osud lidstva jsou nerozlučně spjaty“, jak stojí hned v první větě knihy. Stromy totiž tvoří „efektivní sociální komunity“, které mají nástroje, jak se vyrovnat se změnami klimatu. Dokážou ochladit místní klima a zvyšovat množství srážek. Jsou tak tvůrci svého životního prostředí, a když se něco začne vymykat kontrole, umějí svým tempem na hrozbu zareagovat.

Autor poukazuje na různé strategie stromů, jak se vyrovnat například s akutním i dlouhodobým suchem. Těchto strategií docílily díky celoživotnímu učení, které praktikují již miliony let. Genetické změny vlastností reagující na proměnu klimatu jsou u stromů, kterým generační obměna trvá stovky let, opravdu velmi zdlouhavé, a tak klíčem jejich přežití je „učení a předávání získaných znalostí. A přesně to stromy prokazatelně činí.“ Wohlleben rozebírá důležitost zimních srážek, problematiku devastačního vlivu těžké techniky na lesní půdu, rozdíly mezi jehličnany a listnáči v otázce nakládání s vodou, strategie stromů v boji se škůdci či nebezpečí teplých zim.

Popisuje také, jak lesy fungují coby přírodní klimatizace. Tady jako zajímavý příklad uvádí Hambacher Wald. Že vám to něco říká? Ano, je to přesně onen les, o který bojovali ochránci*kyně klimatu s hordami policejních žoldáků uhelného průmyslu. Studie ukázaly, že i přes značné okleštění lesa „v extrémně horkém létě 2018 činil teplotní rozdíl mezi lesem a dolem až 20 °C“. Lesy ale neovlivňují jen lokální klima. Wohlleben ukazuje, že jde i o celé kontinenty, přičemž médiem, které toto zprostředkovává, je voda.

Když čteme o spolupracujících lesních společenstvích, ale i o týmové práci dalších rostlin, nedá nám to nevzpomenout si na dílo anarchistického myslitele a vědce Petra Kropotkina. Se znalostí současných vědeckých poznatků a pozorování, která Wohlleben zmiňuje, by jistě do své Vzájemné pomoci připsal i rozsáhlou kapitolu o botanické říši. Autor zdůrazňuje i nepostradatelnou roli lesních mikroorganismů a hub. To nás mimo jiné učí, abychom neviděli jen jednotlivé stromy, ale celý bohatý a rozmanitý ekosystém s mnoha vztahy, z nichž jsou nám některé stále skryté. Klasické lesnictví však tuto rozmanitost ničí a „negativně ovlivňuje už asi dvě třetiny všech lesů na světě“. Jeho vlivu, stejně jako šíření dezinformací a scestných východisek v tomto oboru, pak autor věnuje poměrně velkou část knihy. Poukazuje i na nedomyšlené snahy o vysazování stromů, které sice mohou vypadat chvályhodně, ale bez vědomí přírodního kontextu se míjí účinkem, nebo na nezvládnuté přemnožení srn znemožňující obnovu lesů. Zamýšlí se nad limity těžby, jelikož „pro klima je nejlepší začít lesy chránit a přestat s těžbou dřeva“, která vylučuje ukládání uhlíku v lese.

Wohlleben si klade i otázky směřující k nástrojům, které by těžbu výrazně omezily. Jednou z odpovědí je uhlíková daň a na druhé straně podpora vlastníků lesů, kteří nechají lesy žít vlastním životem. Důležité je ale přehodnotit i konzumní návyky, včetně těch stravovacích. Zvlášť veganstvo si tak potvrdí správnost svého postoje.

Dobrá zpráva je, že „les se nám vrátí, pokud mu to umožníme“. Stromy totiž „samy nejlépe vědí, jak znovu nastolit prapůvodní ekosystém“. Špatná zpráva pro ty netrpělivé je, že to může trvat stovky let. A jak píše Wohlleben v závěru, až se les vrátí, „bylo by pěkné, kdybychom tu ještě byli i my“.

Peter Wohlleben: Než stromům dojde dech. Jak se stromy učí zvládat změnu klimatu a proč nás les zachrání, když mu to dovolíme. Kazda, 2021. 252 stran, 207 Kč. K dostání na knihykazda.cz. (-jk-)

Když se řekne anarchie

Když 2. září 2020 zemřel David Graeber, byla to velká ztráta pro anarchistické hnutí i pro vědeckou obec. Představoval totiž osobnost, kterou lze významem lehce přirovnat například k Petru Kropotkinovi. Do anarchistického prostředí vnášel přístupy, které se opíraly o vědecké poznatky, především z oboru antropologie, jenž byl jeho doménou. Nebyl ale žádným suchopárným akademikem. Naopak. Aktivně se účastnil protestních hnutí. Do vědeckého prostředí zase přinášel neotřelé pohledy nezatížené autoritářskými narativy. Historii pojímal jako dějiny člověka, nikoli jako příběh vládnoucích tříd. Zároveň mu jeho antropologický rozhled umožňoval poukazovat na příklady i mimo eurocentrickou optiku.

To vše je patrné také z knihy Když se řekne anarchie, kterou letos u příležitosti 11. ročníku Anarchistického festivalu knihy vydalo nakladatelství Neklid. Jde vlastně o dialog, který s Graeberem vedou filozof Mehdi Belhaj Kacem, umělkyně a v roce 2022 spoluzakladatelka Institutu Davida Graebera Nika Dubrovská a Assia Turquier-Zauberman. Dlužno dodat, že Graeberovi sekundanti jsou místy méně srozumitelní kvůli užívání akademického slovníku, a v kontrastu s tím vynikne a po duši pohladí Graeber svým jasným a srozumitelným vyjádřením. Bezesporu to bude jeden z aspektů jeho oblíbenosti mezi čtenářstvem.

Jelikož jde o rozhovor, kniha se stáčí k mnoha tématům, nikdy však povrchně. A pokud by někdo chtěl jít do větší hloubky, jistě mu budou nápomocny další Graeberovy knihy. Připomeňme, že v češtině nejnověji vyšla práce Úsvit všeho, kterou napsal dohromady s archeologem Davidem Wengrowem. Z těch starších jmenujme Dluh. Prvních 5000 let, Utopii pravidel, Fragmenty anarchistické antropologie nebo Revoluci naopak.

Co se týče témat, dojde i na upíry, sekty a hippies, ale gró knihy se točí kolem anarchismu, státu, bezstátních společností, demokracie, samosprávy, hry, vzájemné pomoci, šikany, policie, válek, duální svrchovanosti, kritiky a významu antropologie, pseudovědeckosti ekonomie, vlastnictví, názorové politiky, Boha, dialogu a mnoha antropologických příkladů napříč kontinenty a dějinami. Graeber na úvod skromně předesílá, že není badatelem v historii anarchismu. „Jsem jen někdo, kdo se hlásí k anarchistickým principům a občas podle nich i jedná, i když často jen v omezené míře.“ Staví hlavně na zkušenosti s anarchistickou praxí a díky svému rodinnému zázemí – otec interbrigadista – nebyl odmala konfrontován s obecným postojem, že anarchistické myšlenky, jakkoli nemusí být špatné, jsou bláznivé. Anarchii, bez ohledu na to, jak se pojmenuje, spatřuje v procesu, kdy se skupina lidí postaví proti určité formě nadvlády, což ji přiměje představit si svět bez ní a následně přehodnotit a změnit vzájemné vztahy.

Právě otázka imaginace je důležitá, což uvádí i na vlastním zážitku, kdy při anarchistickém setkání tisíce lidí z různých afinitních skupin je díky praktickým nástrojům přímé demokracie dosahováno konsenzu: „Když setkání skončí a vy jdete ven na ulici, najednou si uvědomíte: ,Počkat, celý život mě tisíci… způsoby učili, že něco takového, co jsem právě zažil, nikdy nemůže fungovat.‘ A tak začnete uvažovat, jaké další nemožné věci ve skutečnosti vůbec nemožné nejsou.“

V porovnání anarchismu s marxismem upozorňuje, že ten druhý je založen výlučně na díle otců zakladatelů. A ač Marx v teorii převyšoval Bakunina, naplnily se nakonec Bakuninovy předpovědi. Marxismus navíc přijal nesmírně patriarchální definici práce. „Vždyť většina práce není ,produktivní‘ v pravém slova smyslu, nýbrž spočívá v péči, poklízení, převážení, opatrování, opravování, upravování a uchovávání věcí, ale i lidí, zvířat a rostlin.“ Z feminismu přebírá anarchistický přístup myšlenku, že „je třeba vždy začínat zájmem o konkrétní věc, člověka, problém, krajinu nebo ekosystém, o které pečujeme, a teprve pak vstupují do naší starosti o ně univerzální principy – rozum, spravedlnost, nenásilí –, aby podpořily náš počáteční závazek“. Formální jednotící principy v anarchistických kolektivech nezačínají jako v mnoha marxistických skupinách stanovením definic, my se namísto toho zaměřujeme na stanovení cíle. Nesnažíme se dosáhnout ideologické jednoty. Anarchismus je tak společenstvím účelů, nikoli společenstvím definic, jelikož se v praxi snaží prostřednictvím konsenzu sladit nesouměřitelné perspektivy.

Velice zajímavé (vedle dalších) jsou například pasáže o racionalistické perspektivě původních obyvatel Ameriky, které ilustruje na své oblíbené postavě indiánského vyslance Kondiaronka, jenž argumentoval ve prospěch sociální rovnosti. „Zastával názor, že represivní instituce sloužící k vymáhání zákona – a to jak náboženské, tak instituce trestní justice – jsou nezbytné pouze kvůli existenci jiných institucí, jako jsou peníze, které nás podněcují přesně k takovému jednání, které mají tyto zákony údajně potlačovat. Kdybychom odstranili ty první, nepotřebovali bychom ty druhé.“

Dlouze se v knize filozoficky diskutuje o svobodě a rovnosti. Graeber otázku „Kde se vzala sociální nerovnost?“ transformuje na tázání se: „Jak jsme se dostali do situace, kdy sociální uspořádání, které nám už nevyhovuje, nedokážeme přeorganizovat?“ Poukazuje na to, že jsme časem ztratili určité svobody, které se dříve jednoduše předpokládaly, avšak dnes se jeví jako naprosto exotické. Jmenuje tři takové. Prvně svoboda odejít neboli svoboda pohybovat se. Dále svoboda ignorovat příkazy. („Jezuité často připomínali, že si je indiáni neustále dobírají za to, že se bojí výše postavených, zatímco oni ,se jim smějí a dělají si z nich legraci‘. Právě tohle z nich činilo svobodné lidské bytosti.“) A nakonec možnost celkově změnit společenské uspořádání, ať už sezonně nebo jinak.

Časté antropologické exkurzy do historie zdůvodňuje Graeber přesvědčením, že minulost „je dnes popisována způsobem, který nám takřka znemožňuje představit si perspektivní budoucnost“. Podobně přemýšlel ve svých pracích také Kropotkin, jehož Graeber zmiňuje, když se dotýká otázky důvěry v lidskou přirozenost, jež je anarchistům*kám často vytýkána. Anarchistvo na to kritikům odpovídá: „Ne, to vy chováte naivní důvěru v lidskou přirozenost. Myslíte si, že někomu můžete dát moc rozhodovat o životě a smrti druhých lidí a on bude vždy spravedlivý a nestranný. To je absurdní! Nemůžete lidem dát neomezenou moc nad druhými a očekávat, že ji nezneužijí.“ Ano, vždycky se ve společnosti najdou nějaká „sobecká hovada“, ale v bezstátní společnosti alespoň nemohou velet armádám, a už to je velké zlepšení.

David Graeber: Když se řekne anarchie. Rozhovory s Mehdim Belhajem Kacemem, Nikou Dubrovskou a Assiou Turquier-Zauberman. Neklid, 2024. 209 stran, 350 Kč, k dostání na neklid.org. (-jk-)

Škoda rány, která padne vedle

Je to k nevíře, ale už před třemi lety vyšla bez povšimnutí kniha My Life Antifa, kterou napsal člen AFA (Antifašistické akce) pod pseudonymem Peter Cricket. Možná to bude tím, že kniha je vydaná jen jako e-book, a to v angličtině, i když dnes už se pyšní i polským a portugalským překladem, nepochopitelně ale nemá českou mutaci. Stejně tak překvapivé je to, že má kniha vlastní web, a dokonce hrané promo video.

Tak jako trvalo, než jsem se o této knize z doslechu dověděl, trvalo mi i napsat tuto recenzi.

Kniha je psaná formou krátkých zápisků, počínajíc v autorově dětství přes dospívání až po mnohaleté fungování v rámci organizovaného antifašismu. Dvacet let, sto zápisků. Odkrývá nám jeho motivace, rodinné zázemí, přístup k věci. V části, kde se věnuje konkrétní antifašistické činnosti, není přísná chronologie, ale spíš je to vyskládané tak, aby to na sebe nějak navazovalo. A to hlavně z důvodu popisování autorových motivací, poučení a následků, které roky militantního antifašismu na jeho osobě zanechaly. Kniha není dlouhá, má 244 stran včetně poznámkového aparátu, a zhltnete ji na posezení. Nejen kvůli formě, ale hlavně obsahu. Krátké zápisky připomínají knihu Výchova nácků v Čechách, tady už ale nejde jen o popisy bitek, a tak je čtení mnohem poutavější.

Bylo velmi zajímavé si přečíst něco od člověka „zevnitř“ AFA, protože přestože nejsem v hnutí žádným nováčkem, její fungování zůstávalo obestřeno tajnostmi. O „lidech z AFA“ se nikdy příliš nemluvilo, dodržovala se bezpečnostní kultura, někdy až lehce paranoidní. Vážili jsme si jejich neviditelné práce a v něčem nám imponovali. Za ta léta člověk zaslechl různé historky o akcích, ať už fyzických konfrontacích nebo úspěších mimo ulice, a zápisky z knihy potvrzují, že takové věci byly opravdu možné. Takřka profesionální přístup k věci (ač autor knihy tvrdí, že poloprofesionální), neuvěřitelné nasazení, monitoring nácků zahanbující zpravodajské služby i policii. Spousta příběhů o tom, kde dostal jaký prominentní nácek bití, jak ubránili koncert nebo jak připravili léčku na léčku. Jak vedli psychologické operace. To všechno přinášelo úspěchy a vítězství, ze kterých těží hnutí na určité úrovni dodnes.

A s tím související nevyhnutelné následky pro autora, když už ne legální, tak v rovině osobního života a ve vztahu k jeho okolí. Přiznává, že nešlo o boj dobra se zlem, neonacisté pro něj byli političtí oponenti a násilí vůči nim byl prostě jen jeden z prostředků k získání převahy. A jak vymizeli organizovaní neonacisté z ulic, přestala mít smysl i tato forma antifašismu. S rasisty a fašisty v sakách, sedících v poslaneckých lavicích, se musí bojovat jinak, aby to přineslo úspěch.

Knihu bych doporučil ke čtení jak lidem, kteří danou dobu zažili, tak i těm, kterých se to už netýkalo. Ať už z určité nostalgie, nebo z touhy poodhalit fungování AFA v Česku, které bylo oproti okolním zemím hodně specifické.

Kniha je dostupná ke koupi jako e-book, jak ve verzi pdf, epub, tak kindle. Na mylifeantifa.com najdete i ukázku volně ke stažení. Součástí je i několik plakátů a artworků. Koupí knihy podpoříte NERO kolektiv, neformální organizaci, která pomáhá romským dětem se smysluplným trávením volného času.

Peter Cricket: My Life Antifa. 2021. 244 stran, 6 €. Ke koupi na mylifeantifa.com. (-el-)

Stát: smrt svobodné organizace

Nakladatelství Neklid sáhlo po nějaké době opět ke klasickému dílu anarchistického myslitele Petra Kropotkina. V roce 2021 šlo o práci Vzájemná pomoc: faktor evoluce. Letos se vydání dočkala esej Historická úloha státu. Obě publikace mají společné to, že vychází z původního českého překladu, jenž je sice lehce jazykově upraven, přesto si zachovává jistý nádech archaičnosti, který ale tak nějak odráží dobu vzniku díla, aniž by byl na obtíž při četbě. Dále obě knihy korespondují po vizuální stránce, přičemž zaujmou zejména originální ilustrace na obalu od Alexeye Klyuykova zasazující Kropotkina do současnosti. No a naposledy jde o „přidanou hodnotu“. Nová kniha je opatřena překladem předmluvy Iana McKaye a doplněna krátkou studií politické filozofky Ruth Kinny nazvané „Kropotkinova teorie státu: Transnacionální přístup“.

Zmíněná předmluva kromě poukazu k argentinské zkušenosti z roku 2001 a konstatování, že všechny marxistické pokusy o převzetí státu skončily katastrofou, přináší už jen historické pozadí Kropotkinovy eseje, která byla napsána jako jedna ze dvou přednášek, jež měl mít autor v roce 1896 v Paříži, avšak kvůli zatčení a deportaci k nim nakonec nedošlo.

Kinnina studie cílí na Kropotkinovu sociologii státu se zaměřením na transnacionální dimenzi jeho myšlení, přičemž konstatuje: „Obecným závěrem jeho analýzy bylo, že ve státním systému transnacionalismus plodí nacionalismus a soupeření o kontrolu zdrojů, což vytváří hrozbu násilí na globální úrovni.“ A dodává, že „internacionalismus, chápaný jako princip dělnické solidarity, nabízel pouze částečné řešení globálního násilí, které státní systém povzbuzoval, protože zcela závisel na přijetí organizačních principů, které anarchismus zpochybňoval“. Kinna se také zabývá Kropotkinovým pohledem na dopady proměny suverenity v různých sociologických kontextech. A dále rozebírá rozdíl mezi Webberovým a Kropotkinovým přístupem k definici státu, přičemž pro Kropotkina „stát je instituce, která byla vyvinuta přesně za účelem vytváření monopolů ve prospěch vlastníků otroků a nevolníků, vlastníků půdy, kanonických i laických, kupeckých cechů a lichvářů, králů a vojenských velitelů, šlechticů a nakonec v 19. století i průmyslových kapitalistů, které stát zásoboval ,volnýma rukama‘, které vyhnal z jejich půdy.“ V neposlední řadě Kinna upozorňuje na Kropotkinův v podstatě prefigurativní přístup: „Kropotkin si všímal intimní vazby mezi prostředky a cíli sociální transformace a také věřil, že alternativy mohou být předznamenány už v současném jednání.“

Nyní k samotné Kropotkinově eseji. Autor hned v úvodu naznačuje, kam směřuje, když varuje sociální revolucionáře před klamnými nadějemi převzetí státu, podržení většiny jeho pravomocí a jejich užití pro revoluci. Stát naopak vidí – a další historický vývoj mu dal zapravdu – jako „svrchovanou překážku zrození se společnosti založené na rovnosti a svobodě, historickou formu, která byla vypracována, aby tomuto vzniku zabránila“. Stát nespatřuje jako něco neměnného, nýbrž pouze jako „jednu z forem, kterou na sebe vzala společnost během doby“.

Kropotkin se drží především eurocentrické zkušenosti se státem, která by byla zároveň pro jeho posluchače nejnázornější. I tak občas uvede nějaký geograficky i historicky vzdálený příklad. Ve své eseji se tedy vrací k dávné suverénní vesnici s jejím společným vlastnictvím, kolektivním obděláváním půdy i zvykovým právem. Mluví o volném federování takových vesnic, ale i o nebezpečích, která generují „obránce“ začínající hromadit bohatství, což vede k postupnému upevňování moci soudce a vojenského vůdce. Na vznikající nerovnosti reaguje v 11. a 12. století revolta městských obcí. Kropotkin obsáhle popisuje svobodné středověké město s jeho územními jednotkami, které měly „své lidové shromáždění, své fórum, svůj lidový tribunál, svého kněze, svou milici, svoji korouhev…“. Díky tomu obyvatelé měst mj. zažívali neopakovaný rozkvět.

Toto trvalo asi tři století. Podle Kropotkina existovaly tři hlavní důvody následného úpadku samosprávných měst. Prvním bylo oddělení měst od venkovských komunit, pak jejich neschopnost zabránit nárůstu nerovností uvnitř městských hradeb a nakonec jejich neschopnost opravdu zakotvit své principy a ideály. Nastupuje stát, a to velmi násilně. Jak shrnula Kinna: „Ambicí státu bylo prostřednictvím přímého zprostředkování všech sociálních vztahů vnucovat jednotvárnost a poddajnost.“ Kropotkin to popisuje: „Porobili jedince. Odňali mu všechny jeho svobody, žádali na něm, aby zapomenul na všechna svá spojení založená na volné dohodě a svobodné iniciativě. Jejich cílem bylo znivelizovat celou společnost ve stejném poddanství pánovi.“ A kdože byli oni? „Trojspolek vojevůdce, římského soudce a kněze – spolek třech vzájemně si zajišťujících vládu.“ Pak už zbývalo jen poddanskou morálku v lidech a úplné podřízení se státu upevnit. Jednak násilným rozehnáním rozličných povstání a ideových proudů a pak soustředěnou indoktrinací vytvářející rovnost v poddanství.

Tato Kropotkinova klasika se jistě řadí mezi doporučenou četbu (nejen) pro anarchistky a anarchisty. Zároveň bych ale doporučil i jeho současné pokračovatele, zejména práce Davida Graebera či Petera Gelderloose, kteří rozebírají bezstátní společenská uspořádání napříč dějinami i v současnosti s užitím nejnovějších výzkumů a studií.

Petr Kropotkin: Historická úloha státu. Neklid, 2021, 136 stran, cena 280 Kč, k dostání na neklid.org. (-jk-)

OUT!

Na květnovém Anarchistickém festivalu knihy se kvír kolektiv Dekonstrukce mimo jiné prezentoval dvěma novými publikacemi. Jedna z nich nese krátký název OUT!, který doplňuje vysvětlující podtitul Aneb o reprezentaci kvír lidí v médiích. Tato útlá brožura doplněná původními ilustracemi vznikla na pozadí seminární práce, která zkoumá kvír reprezentaci a její vliv na členstvo LGBTQ+ komunity a rozebírá, proč je vlastně tak škodlivé stereotypní vyobrazování menšin, s poukazem na to, jak je možné se mu vyhnout.

Práce mimo jiné popisuje různé pojmy spojené s kvír, přičemž tento termín je dnes „využíván velkou částí existencí, které náleží do této komunity, jako popis sebe a své identity, kterou nemusí všem okolním lidem dopodrobna vysvětlovat“. Je zastřešujícím pojmem pro množství různých identit, ať už se týkají sexuality, romantické přitažlivosti či genderu. Čtenářstvo se seznámí i s významy bisexuality, pansexuality, asexuality, fluidity, intersexu, cisgenderu, trans, nebinarity…

Mnoho kvír bytostí zpočátku čerpá své znalosti z knih, filmů a seriálů. Jenže zobrazované (reprezentované) menšiny nemají zpravidla podíl na produkci těchto médií, a jejich obrázek tedy neodpovídá realitě. Na tuto problematiku se zaměřuje autorův výzkum, který konstatuje, že oproti reprezentaci kvír osob v minulosti se situace dnes zlepšuje, avšak i tak u nás „pouze 16,3 % kvír respondentstva zmínilo, že je reprezentace neheterosexuálních osob dostatečná“. Mnozí naopak stále cítí, že vyobrazování kvír osob je převážně stereotypní, a to často za účelem oslabení a dehonestace kvír populace.

Vedle citací pohledů respondentstva jsou v práci uvedeny také příklady z českých médií (zejména České televize), která se třeba mohou snažit být v této věci progresivní, ale je znát, že pořady nejsou pod kontrolou kvír osob, takže jejich skutečný pohled nakonec nezazní. Dál se práce zabývá stereotypizací, která nemusí být obecně špatná, pokud je však užívána v sociálních interakcích, vede k předpojatosti. Na jedné zahraniční studii je doloženo, jak stereotypně a vlastně nereálně jsou prezentovány kvír postavy v amerických seriálech. Kritice se nevyhne ani tzv. duhový kapitalismus. Přesto se autor snaží najít v u nás dostupné seriálové produkci i příklady pozitivní reprezentace, kdy „postavy mají pestrou osobnost mimo svou kvírnost a jejich kvírnost příběh nijak neruší, nýbrž do něj logicky zapadá“.

Zazní představy respondentstva, jak by podle něj měla reprezentace ideálně vypadat. Ve většině totiž uvádí, že kdyby jejich sexualita byla více a lépe reprezentována v médiích, okolí by je vnímalo jinak, lépe. V závěru se autor přiznává, že „se naplnil nadějí, že sociální změna je možná. Když nebudeme nečinní*é, můžeme se dostat do světa, kde kvírnost nebude něco ,jiného‘, nýbrž to bude běžná a přijímaná součást člověka.“

OUT! Aneb o reprezentaci kvír lidí v médiích. Dekonstrukce, 2024. 32 stran A5. Ke stažení na dekonstrukce.pink. (-jk-)

Kapitalismus proti ženám

Poté, co jsme si představilx publikaci OUT!, podíváme se na druhou novinku kolektivu Dekonstrukce, kterou je brožura Jak kapitalismus upálil ženám práva s podtitulem Feministický pohled na příchod kapitalismu a čarodějnickou praxi.

Ústřední text, jejž přečtete během chvilky, je rozšířenou verzí přednášky, která zazněla v září 2023 na feministické akci Kurnik! v Táboře. Shrnuje myšlenky marxistické feministky Silvie Federici, která na pozadí evropského honu na čarodějnice popisuje, jak přispěl ke vzniku kapitalismu v Evropě a jejích koloniích.

Toto hromadné a systematické vyvražďování je rámováno lety 1500 až 1730 a padlo mu za oběť – ať už přímo či nepřímo – na sto tisíc osob. Zároveň zásadním způsobem změnilo pohled na genderové role. „Ženy začaly být ještě více tlačeny do čistě reprodukční a domácí práce, v mnoha zemích přišly o možnost vlastnit půdu a být nezávislé na mužích… S redefinicí ženy a jejího místa ve společnosti přišla zároveň i nová definice normálnosti.“ V té době docházelo k obrovské změně ekonomického fungování společnosti, což se neobešlo bez lidového odporu. Nově vznikající hnutí odporovala starému feudalismu, novému kapitalismu a částečně i patriarchálnímu nastavení společnosti, přičemž v nich nebyla nijak ojedinělá angažovanost žen. Odpor byl potlačen a buržoazie se jala zajistit ochranu svého a násilné přebírání cizího majetku. Z občiny (commons) se tak stává soukromá ohraničená půda. Majetek pronásledovaných žen propadá novým pánům.

Novověká feminicida nebyla žádnou velkou konspirací, ale napomohla adaptaci společenského myšlení, které bylo vhodné pro rozkvět kapitalismu. V přednášce je poukázáno na to, že i dnešní liberální kapitalismus stále zneužívá ženy, přičemž možnost nechat se vykořisťovat (zpravidla za menší plat než muži) je vydávána za projev emancipace. Čarodějnice byly obviňovány z hříchů, které měly často co do činění se sexem či narušením mužské dominance. Paralely k tomu můžeme vidět v dnešním konzervativním a neofašistickém tažení proti LGBT+ lidem a údajné „genderové ideologii“.

Text je žel velmi stručný, takže nedává prostor k rozvinutí vyslovených souvislostí honu na čarodějnice. Možná se někdy dočkáme překladu některých prací Federici (či jiných) na toto téma.

Jako doplnění k tématu je brožura dokončena poukázáním na další aspekt femicidního vraždění, v němž hrála prim církev, která se snažila o duchovní monopol a ničení tzv. magického myšlení. Tím je mimo jiné myšlen postoj, „že se život a práce nemá organizovat za účelem zisku a vyšší produktivity, ale na základě kvality života, odpočinku a naplňování lidských potřeb“. Následuje nástin moderního čarodějnictví, které chápe magické myšlení jako odmítnutí nutnosti vysvětlování všeho, je velmi různorodé, spojené s přírodou a vzpírá se diktátu předepsané normality. Na tomto základě se tvoří také komunity kvír bytostí, které tak mohou kolektivně pracovat na své spiritualitě a projevit rozličnost lidské zkušenosti. Otázka spirituality je vůbec tématem, které anarchistická teorie tiše obchází s odkazem na své osvícenské, racionální a o vědu se opírající kořeny. Avšak nejde ignorovat, že spiritualita je součástí lidské existence, a nám by mělo jít o její osvobození proti svazování zjevnými bludy, institucionálními lovci duší či snahami o její ignoraci, nebo dokonce vymazání. Dekonstrukce tak v anarchistickém prostředí tuto otázku svou brožurou otevírá.

Jak kapitalismus upálil ženám práva. Feministický pohled na příchod kapitalismu a čarodějnickou praxi. Dekonstrukce, 2024. 24 stran A5. Ke stažení na dekonstrukce.pink. (-jk-)

O stávkách ve Spojeném království

Skupina Kolektivně proti kapitálu vydala loni v září brožuru Záblesk naděje uprostřed úsporných opatření a sociální regrese?, jejíž téma odrývá podtitul Vlna stávek ve Spojeném království 2022/2023. Úspornými opatřeními ani popisem sociální regrese se nezabývá, zato celkem přehledně mapuje stávkové dění ve Velké Británii v období od června 2022 do září 2023. To v době vydání textu ještě omezeně pokračovalo, „a to i přes pokusy některých významných odborových svazů ve veřejném sektoru stávky odvolávat, aby to ,gesto dobré vůle‘ údajně pomohlo vyjednávání“. Jak je trefně uvedeno v ironické poznámce pod čarou: „Odboroví předáci přicházejí s touhle pohádkou pro velký úspěch a zachování tradice zas a znova.“

Dozvíme se tak o průběhu stávek a vyjednávání na železnici, kde se se zastavováním práce začalo, ve zdravotnictví, ve školství a v britské poštovní službě. V tomto směru jsou zajímavé závěrečné přílohy, které mapují specifika těchto jednotlivých odvětví včetně jejich odborářské historie. Je patrné, že stávky se odehrávaly zejména ve veřejném sektoru, menší rozsah měly i v tom soukromém (sklady Amazonu, Britský Telecom, řidiči*ky autobusů, soukromé školy, ropné plošiny, dokaři*ky, ale i některé charitativní organizace a další).

Zajímavé je shrnutí hlavních charakteristik stávkového hnutí: Pracující ukázalx, že stávkují ochotně, pro stávky obvykle hlasovala výrazná většina a byly důsledně dodržovány, tzn. že stávkokazectví bylo naprostou výjimkou. Stávky přišly po dlouhé době pasivity pracujících a týkaly se, jak již bylo řečeno, především veřejného sektoru. To bylo dáno hlavně tím, že se v něm zhruba dekádu nezvyšovaly platy a že je mnohem více odborově organizovaný. Vedle platů hrály důležitou roli i další specifické potíže jednotlivých odvětví (rostoucí intenzita práce, nejistota zaměstnání, hrozba rozsáhlé restrukturalizace, důchody…). Neobjevily se takřka žádné reakční protiútoky na stávkující ze strany „veřejnosti“. Veškerá bojovnost zůstala striktně v odborovém rámci.

Zisky stávkujících ale nebyly výrazné, porovnáme-li přislíbené navýšení platů s inflací. Stát, tou dobou řízený konzervativci, se jako obvykle spoléhal na oddalování požadavků v naději, že to pracující nakonec vzdají. Text se věnuje také nedostatku kritiky hierarchie na pracovišti, absenci internacionality při stávkách ve veřejném sektoru, a omezením, které způsobuje během stávek dodržování všech právních náležitostí britského odborového práva. Řadové odborářství tak rychle narazí na limity, ale nemusí být nutně ztrátou času. Čistě ekonomické a defenzivní boje „byly a vždy budou nepostradatelnou základnou jakýchkoliv budoucích bojů“.

Je zmíněna důležitost zpochybňování separace mezi ekonomickým a politickým bojem, čehož však odbory nejsou schopny. Tím, jak by se to mělo dělat jinak, se brožura nezabývá, ani to nebyl její záměr, zato však nechybí u publikací KPK takřka „povinný“ citát z Marxe.

Záblesk naděje uprostřed úsporných opatření a sociální regrese? Vlna stávek ve Spojeném království 2022/2023. Mouvement Communiste / Kolektivně proti kapitálu, 2023. 52 stran, ke stažení na mouvement-communiste.com/documents/MC/Letters/LTMC2352CZvF.pdf. (-jk-)